Тринити Фейгън
Изкуплението на Аякс

Част 1 от „Заветът на Мефисто“

Превод от английски: Елка Виденова, 2012

chitanka.info

Аз част съм от частта, която бе начало,

от мрака част, родила светлина…

Мефистофел, от творбата „Фауст“ На Гьоте

Първа глава

— Пръстенът на баща ти е изчезнал! Онзи мръсник Алекс го е взел, сигурна съм.

Саша стоеше на вратата към спалнята на майка й, гледаше я как рови из кутиите за обувки и чекмеджетата на скрина и се колебаеше дали да я уведоми, че не Алекс е задигнал пръстена на татко. В джоба на дънките пръстите й се свиха около малкото колелце, което разнасяше навсякъде вече повече от седмица, откакто ходи да го покаже на онази ясновидка от „Хейт-Ашбъри“[1], дето твърдеше, че можела да разгадае душата на хората по предметите, които докосват ежедневно.

Но и този опит се бе оказал неуспешен. Така се бе надявала, че Мърси Джоунс ще й каже кой е убил баща й, ала Мърси не спря да дърдори за аурата на Саша, колко била чиста и прекрасна и как искряла с божествена светлина — най-съвършената аура, която някога била виждала. И как Саша щяла да има невероятна съдба. Но така и не каза какво се е случило с татко й. Не можела да прочете нищо от пръстена — минало било твърде много време, откакто бил носен, твърде много време от смъртта на баща й.

Олекнала с няколкостотин долара, Саша си бе тръгнала заедно с натрапчивата миризма на тамян, с пръстена в джоба, уверението, че е много, много специална, но за пореден път — без никаква информация за татко.

Майка й проклинаше на руски, истински разлютена, мятайки гащи, боксерки и тениски от чекмеджетата.

— Изобщо не трябваше да му го показвам. Слава богу, че поне картината скрих, след като я видя. Ако я беше взел…

— Каква картина?

Майка й се сепна, сякаш се чудеше как да отговори, но отново заровичка в долното чекмедже на татко, онова, в което си държеше чорапите.

— Намерих я в една порутена къща във Владивосток преди години.

Изкуството беше голямата любов на Саша. Обожаваше музеите и старите майстори. Нещо, което майка й знаеше отлично. Тогава защо не й беше споменавала за картината?

— Може ли да я видя?

— Е, сега точно няма как. — Майка й спря и се изправи, присвила тъмните си очи срещу Саша. Никога не си харесвала Алекс, от край време повтаряш, че е лош човек. Откъде знаеше?

— Имах някакво гадно чувство. Побиваха ме тръпки от него. — Всъщност реакцията й бе далеч по-крайна. Всеки път, когато Алекс Касамов се отбиваше у тях, Саша се скъсваше да повръща. Той бе въплъщение на злото.

Тя пристъпи към леглото и нощното шкафче на мама, без да изпуска пръстена. Отвори наслуки едно чекмедже, пъхна ръка уж да порови, да помогне и тя, после се изправи, обърна се и го показа на майка си.

— Май си го пъхнала тук и си забравила.

Майка й го грабна със светнало от облекчение лице и внимателно го заразглежда.

Саша се запъти към вратата. Почти се надяваше мама да я попита къде отива. Година по-рано, преди баща й да умре, майка й щеше да я подложи на кръстосан разпит, преди да отсече, че не я пуска по среднощни събрания. Ала сега не се интересуваше къде ходи и какво прави. Вълнуваше я единствено работата й във Външно министерство. И пръстенът на татко.

Реши да пропусне раздрънкания асансьор и слезе по стълбите, пет етажа до фоайето. Навън въздухът бе влажен и студен от кълбата тънка мъглица, дотърколили се незнайно откъде до Оукланд. Потръпна от студ и напрежение и продължи до първата пресечка, където я чакаше син джип „Тойота“.

Ходенето по медиуми беше налудничаво, а и безсмислено, но поне никой не знаеше, така че нямаше кой да й се присмива. А тази вечер й предстоеше нещо съвсем различно, за което всички щяха да научат. Да идеш на среща на Гарваните, си бе чисто социално самоубийство. Независимо дали щеше да стане една от тях, самият факт, че е приела поканата, беше достатъчен и след тази вечер щеше да е или Гарван, или пълна нула. Утре щеше да загуби приятели, зад гърба й щяха да шушукат, Смит Хардуик щеше да оттегли поканата си за купона в петък и колкото и бегли да бяха шансовете й с Тайлър Хъдсън, щяха съвсем да се стопят.

Гарваните бяха свръхпотайни и се държаха така, сякаш да те поканят за член, е голяма работа, но след като Смит Хардуик бе заявил, че цялата работа е крайно тъпа, всички, освен смотаняците изгубиха интерес. Само най-отчаяните се натискаха да станат Гарвани.

— Държа да кажа — заяви тя на Миси като влезе в колата, — че ще побеснея, ако се окаже, че си ме излъгала.

Миси потегли към Бей Бридж.

— Не лъжа, кълна се. Няма да съжаляваш.

— Но пък и не беше особено словоохотлива, та би ли ми обяснила какво точно трябва да направя, за да може Ерик да ми каже каквото ме интересува?

— Не е Ерик, а Ерикс. И е съвсем просто — нищо работа. Трябва да кажеш, че си съгласна да го следваш и да му помагаш да намира нови последователи, и ще ти даде каквото поискаш. Ако не вярваш, само ме виж. Не помниш ли колко бях дебела?

Саша не отвърна, макар чудесно да помнеше. Миси действително бе огромна, още от едно време, откакто се бе преместила в тяхното училище в четвърти клас. Но когато през август започнаха последната си година в гимназията, Миси се завърна като нов човек. Внезапно се бе оказала всеобща любимка, истинско грозно патенце, превърнало се във великолепен лебед, канеха я на всички купони, готините момчета се надпреварваха да я водят по срещи, включително и Смит Хардуик. После плъзна слух, че е станала Гарван, и славата й рязко угасна.

— Отслабнах заради Ерикс. Той промени живота ми — тя стрелна поглед към Саша, преди да завие в една странична уличка към „Ембаркадеро“. — Така че ще разбере кой е убил баща ти. Трябва само да станеш член.

— Как?

— Ами, казваш една клетва, и после…

— Имам предвид как ще разбере?

Миси обърна глава назад, докато паркираше успоредно на тротоара.

— Не съм съвсем сигурна, но какво значение има, след като може? Просто трябва да вярваш.

Още от дете майка й всяка седмица я водеше в Руската ортодоксална църква. И Саша вярваше в Бог, а не в някакъв странен тип, наречен Ерикс, но реши да си замълчи — на Миси нямаше да й стане приятно, нищо чудно даже да я върне обратно и да отмени поканата. Бог определено не беше на почит сред Гарваните. Някои твърдяха, че те се кланят на Сатаната, но ако съдеше по казаното от Миси, май не беше точно така. Не знаеше за какво става дума, но бе решена да разбере. Ако Ерикс, който и да беше той, притежаваше някаква специална сила и можеше да научи нещо за баща й, то тя бе готова да изрече глупавата им клетва. Нали беше само на думи, а Бог вероятно щеше да й прости, предвид обстоятелствата.

Всъщност цялата тая работа намирисваше на пълна глупост, но беше длъжна да опита, трябваше да разбере кой е застрелял баща й. Представяше си го сам в хотелската стая в Москва, как вдига глава при звука от разбитата врата, как някой влиза, прицелва се и стреля. Вероятно се е уплашил и в онзи кратък миг, преди да умре, е знаел, че ги оставя сам-сами.

И от това го е заболяло най-силно. На пръв поглед баща й беше твърдоглав и безцеремонен, но всъщност беше мек като памук. Когато се случеше Саша да покани приятелки с преспиване, той вечно им крещеше от другия край на къщата: „Момичета, я се успокойте и лягайте да спите!“. А на сутринта ги будеше, ухилен до уши, размахал готварска лъжица: „Състезанието по дъвчене започва след пет минути, chicas[2]“.

Накрая го върнаха в Щатите в метален сандък и майка й го погреба в Минесота, в покрайнините на Манкато, където бе израснал. Ковчегът беше увит със знаме, понеже известно време бе служил в армията. Беше се бил в Афганистан, преди да се уволни и да си намери нормална работа в една застрахователна компания.

На кого му беше притрябвало да застреля застрахователен агент? Нямаше никакъв смисъл. Според руските полицаи било злополучен обир, но единственото липсващо нещо беше телефонът му. Нищичко друго не бе отнето, освен живота му.

В началото Саша все чакаше да заловят убиеца и да го изправят пред съда, но това така и не се случи. Майка й повтаряше, че в Русия нещата стоят по-различно, че някои престъпления си остават неразкрити, понеже мафията подкупва полицията. Изписа цял куп писма до разни хора във Вашингтон, настояваше да принудят руското правителство да разследва случая, но нищо не се промени. Никой не знаеше кой е убил Майк Аненков и, което бе по-лошо, като че ли на никого не му пукаше.

Двете с Миси излязоха от колата, тръгнаха към брега, надолу към Кей 26. Миси я поведе през лабиринт от сгради и тесни улички, смътно осветени от лампите по ъглите, и рязко спря пред метална врата с табела ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО. Вратата се отвори още щом почука.

Саша се поколеба, но отвътре се показа Дейвид Холистър, хвана я за лакътя и я дръпна през прага.

— Добре че дойде — каза той и със свободната си ръка намести очилата върху масивния си нос. — Миси каза ли ти, че спазваме обет за мълчание?

Нима би споделила с някого, че се е хванала на нещо толкова глупаво.

— Да, Дейвид, каза ми.

Когато вратата хлопна зад тях, той пусна ръката й, обърна се и запали фенерче.

— Давай след мен! — заяви важно.

Потискайки желанието да се врътне и да си тръгне, тя се подчини и дори заслуша как го били избрали за ръководител на Гарваните и го сочели за един от бъдещите помощници на Ерикс.

— Рядко се случва някой да се издигне толкова бързо. Станах член само преди месец. Но явно имам вродени качества на лидер, а и ме бива в убеждаването. — За човек, на когото шегаджиите в училище най-редовно смъкваха панталоните за майтап, Дейвид звучеше адски самоуверен.

Саша хвърли поглед към Миси, но лицето й бе напълно безизразно, а очите — сведени към лъча от фенерчето.

Стигнаха до друга врата. Дейвид засмука слюнка през зъби и важно-важно почука.

— Това е специален код, за да знаят, че е някой от нас.

Майко мила! Това беше доста глупаво, направо жалко. Колко ли щуротии щеше да се наложи да изтърпи, за да се запознае със загадъчния Ерикс и да го попита дали може да й помогне?

Вратата се отвори и разкри малка стая без мебели, без кашони — без нищо, освен няколко голи свещи, поставени насред бетонния под, които осветяваха изписаните със спрей цифри: 66Х. Нали знакът на дявола беше 666? Дали не бяха заместили една от шестиците с X в чест на Ерикс? Не можеше да прецени дали беше глупаво, или напротив, обезпокоително. Дванадесет ученици от горния курс на „Сейнт Майкъл“ стояха в полукръг, мълчаливи и сериозни, и я гледаха втренчено. Миси я избута напред и Саша неохотно пристъпи в светлината на свещите.

Под изострените им погледи с изненада установи, че е попаднала на вражеска територия. Смелостта започна да я напуска и тя едва се удържа да не хукне обратно, да избяга от зловещата групичка. Хем познаваше повечето от тях още от детската градина, а сега я зяпаха като непозната, без дори намек за гостоприемство.

Дали това беше част от посвещението? Сигурно, иначе защо щяха да се държат така? Беше най-обикновено момиче, гледаше да се държи добре с хората, особено с онези, с които другите умираха да се заяждат. Като Дейвид Холистър, например.

— Значи си решила да ставаш Гарван, а? — обади се Ейми Лий. — А защо смяташ, че те искаме?

Преди да й хрумне какво да отговори, Кейси Милс я изпревари.

— Изобщо не иска да е Гарван. Миси каза, че е дошла само за да разбере кой е убил баща й.

— Лицемерка — обади се нечий глас.

— Използвачка — чу се и друг.

— Ерикс не те иска, ако не му се посветиш изцяло, ако не се отречеш от Бог.

Всички завикаха едновременно и я наобиколиха, така че Саша се оказа като в капан по средата, застанала върху буквата Х. Усещаше топлината на свещите през дънките си.

Не можеше да повярва, че стои върху изопачен сатанински символ в изоставен склад, а отгоре й се сипят хули и обиди. Очевидно Миси не я беше поканила, за да може да прецени дали да стане член. Объркана и обидена, Саша се обърна към нея:

— Защо?

Предателката пристъпи напред и отвърна с монотонен глас:

— Заради това, което си.

— Какво съм? — Нищо не схващаше. А не беше глупава.

Миси присви очи, другите изсумтяха подигравателно.

— Не се отказваш от опитите да ни изиграеш, а? Сериозно ли смяташ, че няма да се сетим?

— Какво да се сетите?

— Че си Анаво — обади се глас зад гърба й, познат глас, с ясно доловим руски акцент.

Саша се обърна и видя Алекс Касамов да излиза от сенките. Моментално й се догади. Касамов бе около четиридесетгодишен и по-възрастните дами често го намираха за привлекателен, включително майка й, но на Саша й беше противен със зализаната си черна коса и злобни очи.

— Ти пък какво правиш тук?

— Аз спонсорирам Гарваните.

— Как така? И защо?

— Онзи път, през лятото, когато Катя ме помоли да те заведа на тренировка по волейбол, се запознах с Кейси. Мечтаеше да го вземат във футболния отбор и веднага ми стана ясно, че ще има нужда от малко помощ. Постарах се да го приемат в отбора, а той от своя страна обеща да намери и други, които да последват Ерикс. И реших да ги спонсорирам. Правя всичко в името на Ерикс.

— Включително да излизаш и с майка ми ли?

— Ад, но Катя отказа да съдейства, така и не схвана, че й предлагам единствения верен път.

Нима бе опитал да накара мама да се закълне във вярност на Ерикс? Щеше да е смешно, ако не беше толкова извратено. Та мама бе отдадена на Бог.

Алекс се доближи още повече. Саша отстъпи крачка назад, но ръцете на Миси я спряха.

— На гръцки — продължи Алекс — Анаво[3] означава светлина. Преди Ева да загуби благоволението на Бог, преди първородния грях, родила дъщеря, Аврора. Ти си неин потомък, наричат ви Анаво, защото душите ви са изтъкани само от светлина и нямат тъмна страна.

Сърцето й задумка толкова бързо, че вероятно го чуваха.

— За първи път чувам и за Анаво, и за Аврора. И не съм това, което твърдиш. Нещо бъркаш.

Алекс поклати глава.

— Научих каквото ми трябваше от майка ти и от тия хлапета тук. Неизменно привличаш хората, всички те харесват още преди да те опознаят. Защитаваш слабите. Застъпваш се за всички, които си имат проблеми, при това, без да съдиш.

— Това означава единствено, че съм свестен човек.

— Анаво не се поддават на изкушения, защото Изкушението няма власт над тях. Ти не познаваш омразата, гнева, похотта, лакомията и завистта. Човечеството е принудено непрестанно да се бори срещу повика на тъмната страна, но не и ти, защото у теб такава няма. За теб злото е само абстракция. Предопределена си за Рая от момента на раждането си.

— Всички сме предопределени за Рая.

Гарваните се развикаха, но Алекс вдигна длан, поклати глава и те млъкнаха.

— Който не се поддаде на изкушението, действително ще иде в Рая, но за нормалните хора, онези, които не са Анаво, борбата със злото е до гроб. — Алекс ненадейно дръпна пуловера й, а Миси изви ръцете й зад гърба. — Няма съмнение коя си. Носиш знака на Анаво, белязана си. — Той я извъртя към тълпата, така че всички да видят миниатюрното А върху ребрата й.

Гарваните полудяха, закрещяха, завикаха мръсотии. Кейси Милс я заплю.

Саша обърна глава към Алекс и го изгледа свирепо.

— Откъде знаеш за белега?

— Видях го, докато спеше.

Малката буква A, заобиколена от лъчи, се падаше точно под дясната й гърда. Значи е влязъл в стаята й, докато е спала, дръпнал е тениската й и е разгледал белега. Но как? Защо не се бе събудила? И защо майка й бе допуснала такова нещо?

— Трябваше да знам. Да съм сигурен — той пусна пуловера, а Миси освободи ръцете й. — От известно време имах своите подозрения, нали виждах колко се боиш от мен. Прекомерно. А всяка Анаво инстинктивно се страхува от избраниците на Ерикс.

— Изобщо не става дума за страх, Алекс. — По-скоро за отвращение и ненавист, помисли си тя.

Очите му се присвиха.

— Наречи го както щеш, но беше видно, че не можеш да ме понасяш, и то не защото излизам с майка ти. — Той хвърли поглед към другите и пристъпи още по-близо до нея. — Анаво се срещат изключително рядко и представляват огромен интерес за Ерикс. Затова, когато Гарваните приключат с веселбата, ще те отведа право при него.

Саша обаче нямаше никакво намерение да остава, камо ли пък да ходи, където и да било с Алекс Касамов.

Обърна се и се стрелна между Миси и Дейвид, хвърли се към вратата, но едва бе прескочила прага и Алекс я настигна, уви едната си ръка около шията й, а друга през кръста и стисна толкова силно, че за малко да я задуши. Извлачи я обратно в малката стая, където се надигна хор от оскърбления.

Държа я, докато Миси усука ръцете й зад гърба и върза глезените й.

Гарваните отстъпиха назад, разширявайки кръга. И тогава Саша видя камъните. Цяла купчина в ъгъла. Гарваните се изредиха под строй покрай купчината, всеки взе по два-три камъка, после отново я заобиколиха.

Дейвид стисна зъби и се ухили:

— Готова ли си за веселбата, Саша? Току-виж ти хареса. Сега ще разбереш какво е да те тормозят всеки божи ден!

Тя го зяпна безмълвно. Той си знаеше защо. И със сигурност помнеше. Та нали именно Саша се застъпваше за него.

Усмивката му угасна.

— Не съм искал да ми помагаш. Да не мислиш, че ми беше приятно да се правиш на Жана д̀Арк и да ме унижаваш пред отбора? — Той замахна. Камъкът я удари право в лицето и отскочи от бузата й.

Нямаше как да се пази и следващият камък я удари по носа, третият — в гърдата, право в зърното. Тя извика от болка и се свлече на колене, но едно от момчетата я изправи обратно на крака.

— Ставай, ангелче.

Върху й се изсипа дъжд от камъни, летяха от всички посоки, удряха и разкъсваха. Никога не бе изпитвала такава болка. Едното й око започна да подпухва, но с другото виждаше как Алекс се смее зад Миси.

— Къде са сега войните Божии, а, Саша? — провикна се Ейми Лий.

Нямаше да им достави удоволствието да плаче или да моли за пощада, колкото и да й беше трудно. Мълчеше упорито. Някак, въпреки ужасната болка и безумния страх, съзнанието й просто изключи и тя си спомни за татко, за смеха му, вечно засмените му очи, едрите му ръце, които поправяха кранчета, обръщаха палачинки и галеха косата й, когато идваше да й пожелае лека нощ.

Започна да се моли, отчаяно да зове Бог. Ако я измъкнеше жива, щеше да стане по-добър човек. Да вари супа в кухнята за бедни. Да строи къщи за бездомните. Да стане монахиня.

„Моля те, Господи, помогни ми!“ И внезапно, сякаш някой бе натиснал копче, виковете и смехът замряха. Настъпи пълна тишина. Всички в стаята замръзнаха, един с вдигната насред замаха ръка, друг с притворени в примигване очи. До един неподвижни като статуи.

Всички, освен Алекс. Имаше вид като да е видял призрак, очите му бяха опулени от ужас, обърнати някъде зад гърба й. Но след секунда отново се спряха върху нея.

— Трябваше да те убия още в нощта, когато разбрах, че си Анаво.

Саша се почувства като в кошмар, в който неочаквано бе получила възможност да се спаси, но не можеше да помръдне. Овързана, окървавена, с полузатворено подпухнало око, нямаше как да му избяга. Алекс скочи между замръзналите Гарвани, вдигна я и я метна на рамо. Главата й увисна надолу, така че виждаше единствено задната част на панталоните му, когато той хукна към външната врата. Цялото тяло я болеше и тръскането върху рамото му бе истинска агония. Осъзна, че капещата по бетонния под кръв беше нейна.

Алекс рязко спря и отново я разтърси болезнено.

— Махай се от пътя ми!

На кого ли говореше? Гарваните продължаваха да стоят замръзнали на място.

— Нямаш изход — чу се плътен глас. — Откажи се и ми дай момичето.

Кой беше това? И как беше влязъл? Вратата така и не се бе отворила.

Усети ръце около талията си, след което Алекс и човекът с плътния глас я задърпаха едновременно.

— Пусни я. Веднага!

— Махни се! Водя я при Ерикс.

— Не — отвърна равно гласът. — Ти заминаваш в Ада на земята, а момичето остава при мен.

Чий беше този глас? И къде ли беше Адът на земята? Сигурно беше шега! Или метафора?

Ръцете я пуснаха и в полезрението й изникнаха чифт черни ботуши и дълги крака в черни кожени панталони, заедно с едра длан, стиснала страховит сгъваем нож. Саша трепна, когато ножът се заби в гърба на Алекс, чу стона му, усети, как хватката му се разхлабва, и тя се смъкна от рамото му.

Рухна в нечии уверени ръце, усещайки прегръдката на широки топли гърди. Алекс се свлече на пода.

— Мъртъв ли е?

— Не, просто е извън строя. С удоволствие бих го убил бавно и мъчително, но не мога. Мирувай сега, за да позакърпим нещата.

— А ти кой си? — Опита се да се взре в лицето му, но той така бе притиснал главата й към рамото си, че не можеше да го види ясно. А и подпухналото й дясно око никак не помагаше.

— Казвам се Джакс. Тихо сега. Затвори очи!

Тя го послуша и се помъчи да се успокои, но без успех. След всичко случило се отново се бе озовала с непознат и страхът отказваше да я напусне, цялата се бе вдървила от ужас.

— Ами останалите… ако се събудят…

— Няма да се събудят.

— Защото си ги… ти ли ги накара да замръзнат така?

— Да. Сега се успокой.

И докато Саша се бореше с шока, през тялото й бавно плъзна всепроникваща топлина, започна от стъпалата и запълзя нагоре, чак до лицето й. Нямаше нужда да поглежда, за да се увери, че синините изчезват, а раните заздравяват. Въжето тупна на земята и само след минута вече не усещаше никаква болка.

— По-добре ли си? — попита непознатият.

Саша кимна.

— Благодаря. Как го направи?

— Не съм съвсем сигурен. Просто го мога — той я притисна за миг до тялото си, после бавно я пусна да стъпи и прекрачи назад, така че тя най-после го видя истински.

Устата й пресъхна.

— О…

Беше млад, на осемнадесет или може би деветнадесет, облечен в черно от глава до пети — черният му кожен шлифер се диплеше чак до ботушите. Лицето му бе като изсечено, с квадратна челюст, потъмняла от набола брада, скулите му бяха високи, брадичката — волева, косата — черна като нощ, рошава и твърде дълга. А после срещна очите му — с цвят на абанос, бездънни — и разбра отвъд всякакво съмнение, че не е от този свят. Че не е човек. Призрак от пъкъла. Нищо чудно, че не бе влязъл през вратата.

Докато го оглеждаше внимателно, той също я изучаваше не по-малко съсредоточено.

— Ти си най-прекрасното същество, което съм срещал — прошепна дрезгаво непознатият.

— Ти също — промълви тя. Мислеше, че след замръзналите Гарвани и чудодейното изцеление нищо не може да я изненада, но се лъжеше! Усети един особен трепет в стомаха — знак, че е на път да хлътне по някакъв тип с толкова смущаващи очи, сякаш идеше право от преизподнята.

Крайно време бе да се измъква оттук.

— Благодаря, че ме спаси, Джакс, но трябва да бягам. Хайде, чао! — тя се обърна и се втурна към вратата, но се подхлъзна в локвичка кръв и загуби равновесие.

Преди да се стовари на пода, той я подхвана и я обърна към себе си, а топлите му длани я държаха да не падне.

— Не си тръгвай още. Кажи ми коя си. Как се казваш?

— Саша.

— Галено от Анастасия?

— От Александра. Александра Аненкова. Но всички ми казват Саша.

Непознатият ухаеше на канела и карамфил. Насред склада, вонящ на солена вода, вмирисана риба и плесен, неговото ухание така я привличаше, че едва се удържа да не се притисне към него.

Зад гърба му изникнаха още петима младежи и Саша подскочи стреснато. Всички бяха облечени еднакво, с очи като неговите и същите черни коси. Чертите им се различаваха, но очевидно бяха братя. Явно не очакваха да я видят. Един от петимата, с вързана на опашка коса, възкликна изненадано:

— Дявол да ме вземе!

— Какъв късмет извади копелето! — допълни друг, с диамантена обица.

Супер! Цяло семейство юнаци от Ада. Трябваше да се измъква. Тръгна към вратата и се зарече, че ако успее да се прибере невредима, никога, ама никога повече няма да направи подобна глупост.

— Чакай! — пръстите му обхванаха ръцете й над лактите и отново я завъртяха с лице към него. — Не се бой. Няма да те нараня. Почакай още минутка да поговорим, моля те. Разкажи ми какво правеше тук.

Тя се освободи от ръцете му и се отмести назад.

— Казаха ми, че ако стана Гарван, водачът им, Ерикс, ще ми каже кой е убил баща ми.

— И ти повярва?

— Не съвсем, но трябваше да опитам.

— Толкова ли е важно да разбереш?

— Най-важното нещо на света.

— Ерикс няма да ти помогне. Каквото и да са ти разказали за него, е било лъжа.

— Познаваш ли го?

— Някога, много отдавна, беше най-големият ми брат.

— Ако някога ти е бил брат, значи все още ти е брат.

Джакс поклати глава.

— От биологична гледна точка, може би, но не и в истинския смисъл на думата. Сега е наш враг и основната ни задача е да му попречим да превземе Ада.

Саша се втренчи в него. Май предпочиташе да се окаже, че е луд или пък че всичко е халюцинация, предизвикана от ударите. Но, уви, непознатият нямаше вид на смахнат. А тя самата, макар и стъписана, разсъждаваше съвсем трезво.

— Защо му е на Ерикс да превзема Ада?

— Такава е природата му. У него няма вяра, нито състрадание, нито светлина в душата. Той е като машина, единствената му цел е да събира душите на хората, които успее да подмами да го следват. А когато събере достатъчно, ще превземе Ада от Луцифер[4] и ще отмени свободната воля. Човечеството ще загуби всякаква надежда, тъмната страна ще победи. Ще настъпи пълна анархия. Това ще е краят на света.

Саша реши, че й стига толкова. Отстъпи назад в опит да си спечели известно разстояние и успя да докара крива усмивка.

— Значи добре стана, че Ерикс не се появи. Хей, виж, много ми беше приятно да се запознаем и както казах, благодаря, че ме спаси и ме излекува, но наистина трябва да вървя. Майка ми сигурно се тревожи. — Малко беше вероятно, но не беше нужно да му го казва.

Джакс видимо посърна.

— Кълна се, че няма да те нараня. Просто искам да поговорим.

— Защо?

— Защото си Анаво.

Наистина никога не беше чувала за Анаво. И след като дори самата дума й бе непозната, не беше ли по-логично да греши?

— Защо си решил, че съм Анаво? За първи път ме виждаш. — Тя се намръщи. — Нали?

— Не и докато не дойдох тук, в тази стая. Много приятна изненада. — Той наклони глава и я изгледа от горе до долу, а устните му се извиха в лека усмивка. — Знам, че си Анаво, защото всяка Анаво притежава специфична аура като златисто сияние.

— Значи сияя, така ли?

— Вярвай ми. Ти си Анаво. И без сиянието щях да зная, че не си обикновен човек, защото не замръзна като останалите.

Саша хвърли поглед към Алекс, който лежеше в неестествена поза върху бетонния под.

— Той също не замръзна. Защо?

— Защото е Ския.

— Ако това означава, че е зъл, да знаеш, че си напълно прав.

— Ския означава „сянка“ на гръцки. Алекс не е просто изгубена душа. Безсмъртен е и притежава сили, каквито другите нямат. Очите му са вечно в сянка, защото няма душа. Продал я е на Ерикс.

Трудно й бе да повярва, че човек може да продаде душата си, но пък мнението й за Алекс бе точно такова. Бездушен.

— Ако аз съм Анаво, а Алекс е Ския, ти какво си тогава?

— Мефисто. Работата ни е да издирваме Ския и изгубени души — хора, които са обещали душите си на Ерикс. Като Гарваните, например.

— Ще ги убиете ли?

Той поклати глава.

— Когато човек врече душата си на Ерикс, се отказва от всякакъв шанс за Рай или Ад. Ако ги убием, душите им ще отидат при него и силата му ще нарасне, така че ги водим в една дълбока пещера, изкопана от Луцифер, откъдето душите им да не могат да избягат, след като умрат. Задачата ни е да хванем всеки Ския и всяка изгубена душа, да ги закараме до портите на Ада на земята и да ги запратим долу.

Значи Адът на земята не беше чиста метафора. Тя извърна глава и видя пръснатите по земята камъни, локвите кръв.

Нейната кръв. После погледна замръзналите лица на Гарваните, хора, които бе познавала почти цял живот. А сега бяха така чужди. Извърна глава и срещна погледа му.

— И хората, които хващате, чисто и просто изчезват? Та това е жестоко спрямо семействата им.

— Обикновено инсценираме смъртен случай и оставяме двойници. Утре например ще научиш, че четиринадесет младежи са загинали при злополука с платноходка.

Саша погледна отново към Миси и замръзналото й в гневна маска лице.

— Не можеш ли да ги върнеш?

— Не и ако Ерикс не се съгласи, а през всичките хиляда години от съществуването си никога не е освобождавал човек от обещанието му. — Той се вгледа любопитно в нея. — Наистина ли се канеше да станеш една от тях?

— Мислех да се престоря, за да разбера какво се е случило с баща ми. — Погледът й отново попадна върху кръвта, вече черна на бледата светлина на свещите. Като нефтено петно. — Но и да бях искрена, нямаше да има значение. Поканили са ме, защото ме ненавиждат, а не защото искат да съм като тях.

— Няма как да не те мразят. Не е нещо лично. Ненавиждат същността ти — ти си заплаха за тях самите и за домогванията им. Вероятно Касамов ги е насъскал, за да те доведат, а и за да си има изкупителна жертва, когато изчезнеш.

По гръбнака й пропълзя ледена тръпка.

— Значи е основал Гарваните само за да прилъгва нови хора, така ли?

Джакс кимна.

— Ския образуват групички като тази и ги учат как да вербуват други. Започват с двама или трима, първоначално изпълняват желанията им, хем за да ги подмамят още повече, хем за да ги научат как да манипулират чуждите копнежи. Те започват да водят нови хора, които на свой ред водят нови, и така нататък, бройката нараства в геометрична прогресия.

Саша се замисли за Миси, как рязко бе отслабнала. И за кльощавия дребничък Кейси Милс. Тази година за всеобщо смайване бе успял да покрие изискванията за отбора по футбол.

— Интересно защо Алекс не си е избрал някой по-приятен за главатар на Гарваните, някой с обаяние и чар?

Джак хвърли отвратен поглед към замръзналите.

— За първи път се натъкваме на толкова млади изгубени души, което означава, че на Ерикс все още му липсва опит. Предполагам, нямал е представа как точно да вербува хлапета, та Гарваните на Алекс са били по-скоро експеримент. Следващия път ще се справи по-добре.

Един от братята го прекъсна.

— Джакс, имаме пет минути преди ефектът да отмине.

Джакс го погледна, но не реагира, и отново се обърна към нея с особено изражение на прекрасното си лице.

— Защо не можете да замразите Ския или Анаво? — попита тя.

— Има някои неща, които не можем да направим, когато душата е безсмъртна и принадлежи на Ерикс, или пък на Анаво, чиято душа принадлежи на Бог.

— Но има неща, които ние можем да ти направим, Джакс, ако не побързаш — обади се момчето с опашката. — И нито едно няма да ти допадне.

Джакс видимо се разкъсваше, колебаеше се.

— Не искам да я оставя.

— Друг път — обади се онзи с брадичката. — Ще трябва да се върнеш друг път. Освен това не можеш просто да я вземеш.

Той се намръщи.

— Защо не?

— Защото трябва сама да пожелае. Свободната воля, братле. Не можеш да се гъбаркаш със свободната воля. Нали знаеш.

— Но аз улових миризмата й. Значи е моя.

Саша примигна.

— Извинявай… какво?

— Аз съм Мефисто, ти си Анаво. Тъй като аз улових миризмата ти, значи си предопределена за мен.

Той сериозно ли говореше? Как така ще е предопределена за човек от Ада? Ако изобщо съществуваше съдба, то щеше да й се падне кротък, интелигентен тип, който в никакъв случай нямаше да надвишава метър и осемдесет и едва ли щеше да има толкова черна коса и лице, от което не можеш да откъснеш очи. И трябваше да е православен. Или привърженик на епископалната църква. Може би дори евреин. Но не и пришълец от пъкъла.

— Може и да е предопределена за теб — продължи онзи с брадичката, — но на тая планета има над три милиарда мъже и тя има право да си избере, когото си поиска. Възможно е да избере теб. Но е малко вероятно.

— Напомни ми да ти сритам задника, като се приберем.

Саша погледна прекрасното му лице, а после и другите, наредени в полукръг зад гърба му.

— Искаш да кажеш, че… искаш да… ако тръгна с теб, в Ада ли ще отидем? Истинският?

Джакс се усмихна. Имаше великолепна усмивка.

— Не живеем в Ада. Домът ни е в Колорадо.

— Хайде, Джакс. Изтривай й паметта и да вървим.

— Наистина ли можеш да ми изтриеш паметта? — Саша отново изпадна в паника.

— Само спомена за мен. За нас. Ще помниш всичко до момента, в който Гарваните замръзват.

— А защо да не си спомням и за теб?

— Защото не искам. Ако изобщо имам някакъв шанс с теб, ще трябва да се пробвам като обикновен човек — той кимна към Гарваните и братята си. — А това тук не е обикновена ситуация.

— Джакс, млъквай вече и я приспивай, преди да са се събудили.

— По дяволите, Феникс, не мога да я оставя! Ами ако след това не успея да я открия? Ами ако умре, преди да съм се върнал?

— Ще трябва да поемеш риска.

На лицето му се изписаха гняв и отчаяние.

— Имаш ли си приятел?

В най-смелите й мечти Тайлър Хъдсън я канеше на среща и двамата се влюбваха до полуда. Но в действителност… тя поклати глава.

— Тоест, когато се върна, макар че няма да ме помниш, мислиш ли… би ли… — Той млъкна и преглътна. — Ако си убедена, че съм най-обикновен човек, и те поканя на среща, би ли се съгласила?

Звучеше ужасно сериозно, направо притеснен, че може да му откаже. Невероятно, че човек като него би могъл да изпитва и най-бегло съмнение в себе си.

— Със сигурност ще се съглася, но защо мислиш, че няма да се съглася и сега?

Джакс отстъпи назад с напрегнато изражение.

— Да не искаш да кажеш, че би излязла с мен, макар да знаеш какъв съм?

Тя се поколеба за миг, понеже не искаше да лъже, а не бе съвсем сигурна каква е истината.

— Не — отвърна той вместо нея. — Няма да се съгласиш. От всичките три милиарда мъже, защо ще избереш мен? Та аз съм чудовище.

— Вероятно така или иначе няма да си допаднем, та всъщност е без значение.

— Но аз вече те харесвам, така че всичко зависи от теб.

— Как така ме харесваш? Та ти изобщо не ме познаваш!

— Знам достатъчно. — Той се замисли за миг, после продължи. — Кое е най-неустоимото нещо, което би могъл да ти каже един мъж?

— Не знам. Никой не ми е говорил такива неща, а и никога не съм срещала истински неустоим мъж. — Макар че ако Джакс бе обикновено момче, трудно щеше да му устои. Беше красив, с копринени черни коси, съвършено лице, висок и широкоплещест, някак изискан. Но тези очи. Толкова тъмни. И макар да не можеше да обясни защо й напомняха за Ада, надникнеше ли в тях, съзнанието й политаше към места, където никога не бе ходила. Тя отметна коси и се втренчи в гърдите му.

— Какво толкова специално има в това, че съм Анаво?

Гласът му бе толкова глух и тих, че се наложи да напрегне слух, за да го чуе.

— Нашият баща е Мефистофел, тъмен ангел, който е подчинен пряко на Луцифер. Това ни прави синове на Ада. Само момиче с чиста душа би могло да обича някого от Ада. Ако беше обикновено момиче, щеше да припаднеш или да избягаш с писъци.

— А защо аз? Защо не някоя друга Анаво?

— Няма други. Поне доколкото знаем. За цели хиляда години успяхме да открием само една и тя… ами тя…

Саша вдигна очи:

— Къде е тя?

Той дълго мълча, преди да отговори.

— Ерикс я уби. И ако знаеше за теб, щеше да убие и теб.

Тя потръпна.

— Значи затова Алекс искаше да ме заведе при него.

Той я погледна съчувствено. Сякаш съжаляваше, че се налага да й казва такива неща.

— Докато още дишаш, има вероятност да те открием, да се превърнеш в Мефисто, да родиш деца на Мефисто.

А колкото повече като нас има на тоя свят, толкова повече изгубени души и Ския ще можем да хванем и работата на Ерикс става все по-трудна.

Значи все пак имаше и недостатък да си Анаво. При това съществен.

— Времето ни изтече, Джакс — обади се опашатият. — Приспивай я и заличавай паметта й. Веднага!

Саша се опита да се изплъзне от ръцете му и да хукне, но още щом се надигна, той я прегърна и всичко потъна в мрак.

[1] Известен квартал в Сан Франциско — Б.р. ↑

[2] chicas (исп.) — момичета — Б.р. ↑

[3] От гръцки думата буквално се превежда като „запявам“ — Б.р. ↑

[4] В стария завет Луцифер е падналия ангел, който завидял на Бог. Луцифер на латински буквално означава „светлоносец“. — Б.р. ↑

Втора глава

Събуди се с адско главоболие. Примигна, съзнанието й бавно започна да се прояснява и накрая видя отблясъци от свещи върху металния таван. Изправи се толкова бързо, че й се зави свят. Побърза да се огледа, но не видя никого. Гарваните бяха изчезнали. Подът, едва осветен от колебливата светлина, бе осеян с камъни и тъмни локвички. Внезапно си спомни всичко — как бе тръгнала с Миси, как бяха стигнали до „Ембаркадеро“, омразата на Гарваните. Камъните.

Какво се бе случило? Дали не беше припаднала, а те да са хукнали? Сигурно бяха решили, че е умряла. През тялото й пробяга студена тръпка и тя неволно разтърка ръце над лактите, докато се изправяше. Изгаряше от нетърпение да хукне, да се махне от това ужасно място. Ами ако се върнат и разберат, че е жива? Тя се втурна към вратата, влетя в склада и се запрепъва към изхода. Къде ли беше Алекс? Последният й спомен бе, как той се хилеше, докато Гарваните се опитваха да я убият с камъни.

Тъкмо се съмваше, когато излезе на тясната алея и хукна към улицата. Водата донесе звука от рог на рибарска лодка, а наблизо избуча автобус и зави покрай тротоара, на който чакаше да пресече. Така се радваше, че е навън, че е жива, че може да се прибере у дома. Предпочиташе да не се замисля, че ще й се наложи отново да срещне Гарваните. Докато притичваше през улицата, стомахът рязко я сви и едва смогна да стигне първото храстче, преди да повърне. Как можаха да постъпят така? Как бе възможно да я мразят толкова, че да искат да я убият? Никога не бе изпитвала такава болка, всеки сантиметър от тялото й бе насинен, лицето и главата й кървяха.

Но докато се изправяше над храстчето, внезапно установи, че всъщност не усеща болка. С изключение на главоболието, никъде не я болеше. Протегна ръце, разгледа ги внимателно, но всичко изглеждаше съвсем нормално. Опипа лицето си, главата, раменете — нищичко.

Еха! Да я пребият с камъни, а да няма нито синина, нито драскотина?

Закрачи напред, по-бързо и по-бързо, в желанието си да се отдалечи колкото се може по-скоро от Кей 26. След десетина пресечки зърна такси и изскочи на улицата, размахала ръце като полудяла. Таксито спря, тя се вмъкна вътре и задъхано изрецитира адреса си. После се облегна назад и загледа през прозореца, като отчаяно стискаше зъби да не заплаче.

Анаво. Алекс бе казал, че е Анаво, че това означавало светлина, че е потомка на Аврора, дъщерята на Ева. Не знаеше, че Ева е имала дъщеря. Значи преди Каин и Авел е родила Аврора. Преди да изяде ябълката и да изкуши Адам. Възможно ли беше? Винаги се бе питала дали Адам и Ева наистина са съществували, или са измислени, за да се обясни възникването на греха.

Абсурд! Алекс бе не просто негодник и нищожество, беше и луд. Нямаше начин Анаво да съществува. Все щеше да е чула нещо. Ако Ева действително е имала дъщеря, нямаше ли все някой, някъде да спомене нещо?

Можеше да провери в интернет. Но в момента копнееше единствено за сигурността на собствената си стая и за един горещ душ.

Когато таксито спря до бордюра пред тяхната сграда, Саша се чувстваше малко по-добре. Влезе във входа и нервно зачака раздрънкания асансьор. Майка й сигурно вече беше станала и макар напоследък да не се интересуваше особено къде ходи, нямаше начин да не я попита защо се прибира в шест и половина сутринта.

Тихо отвори вратата с надеждата, че ще успее да се промъкне по коридора до стаята си, ако майка й е в кухнята или в спалнята си, но нямаше късмет. Майка й седеше на дивана във всекидневната и изглеждаше ядосана, може би дори поизплашена. Моментално се впусна в дълга тирада, все на руски, от която Саша не схвана кой знае какво. Поназнайваше руски, колкото да проведе елементарен разговор, но когато майка й набереше скорост както сега, не разбираше нищичко. Не че имаше значение. Посланието беше напълно ясно: мама беше бясна.

Саша пристъпи в стаята и едва тогава видя, че не са сами. В любимия фотьойл на баща й седеше огромен мъж и се взираше в нея изпод дебели гънки тлъстина, без дори да премигне с малките си очички.

— Мамо — прекъсна я тя. — Какво става? Кой е това?

Майка й не отговори.

Мъжът въздъхна и търбухът му се разклати.

— Аз съм вуйчо ти, Тим Шрайвър.

Не можеше ли просто да се прибере у дома си, да се изкъпе и да се престори на болна, за да не се налага да ходи на училище? Защо този дебелак, който се представяше за вуйчо й, трябваше да се появи точно сега?

— Аз нямам вуйчо.

— Женен съм за сестрата на баща ти, Мелани. С Майк работихме заедно години наред. Наистина съм твой вуйчо.

Нямаше начин баща й да е имал сестра и никога да не й каже.

— А защо не беше на погребението му? Щом сте работили заедно, не беше ли редно да присъстваш? И ако татко наистина е имал сестра, тя също трябваше да дойде. — Точно в този момент не беше склонна да проявява доверие. — Кой си всъщност?

— Казва истината — обади се майка й, втренчена в масичката за кафе. От телевизора се чуваха местните новини. — Имаха известни търкания.

Саша направи няколко крачки напред, без да откъсва очи от Тим.

— Щом си работил в същата застрахователна компания като татко, и ти ли си ходил в Русия? Имаш ли някаква идея кой може да го е убил?

Мъжът стрелна поглед към майка й, която не откъсваше очи от масичката, неподвижна като статуя, после отново се обърна към нея.

— Майк не работеше в застрахователна компания. Двамата работехме за ЦРУ. Някой го предаде.

Мили боже! Никога, дори и в най-развинтените й фантазии, не й бе хрумвало такова нещо.

— Мамо, вярно ли е? Вярно ли е, че татко е работел за ЦРУ?

Майка й кимна нещастно.

— Така се запознахме, докато още живеех в Русия. За мен положението в Москва бе ужасно. Исках да се преместя в Щатите, но не ми разрешаваха, докато Михаил не обеща да ми помогне.

— Защо не са ти разрешавали?

— Заради семейството ми. Дядо ми беше началник на КГБ по време на съветския режим. А пък синът му, моят баща, се издигна в новото руско правителство, но след това настана невероятен хаос, всички се бореха за положение и един негов стар противник го обвини, че продава оръжие на бунтовниците в Чечня. Вкараха го в затвора за държавна измяна.

Саша се втренчи в майка си, сякаш я виждаше за първи път. Никога не беше чувала подобна история. Майка й винаги бе описвала живота си в Русия като пълна идилия. Живеели в провинцията, в Урал, във ферма за овце. Майка й починала, когато била малка, и тя живяла с дядо си, баща си и домашната помощница Марта. Нима всичко е било лъжа?

Познаваше ли изобщо родителите си? Почувства се предадена, пълна глупачка.

— Работех за Съвета за сигурност на Русия — започна майка й, — което е нещо като нашия Държавен департамент, и се измъчвах досущ като баща ми. Корупцията беше невероятна, руският народ страдаше заради всеобщата алчност и домогване за власт. В крайна сметка оправдаха баща ми, но той почина скоро след като излезе от затвора. Дълбоко бях огорчена и исках да се прехвърля в Щатите. Михаил убеди Държавния департамент, че бих могла да им бъда полезна заради контактите си, така че ме наеха като анализатор — предполагам, че са се надявали да им подавам информация. Продължих да поддържам контакт с приятелите си от Русия и след като заживях в Щатите.

Саша стисна ръце в юмруци и цялото й тяло се скова от страх.

— Някой от твоите приятели ли е убил татко?

Майка й пребледня още повече и погледна Саша, сякаш я бе пронизала в сърцето.

— Никой не знаеше, че работи за ЦРУ. Замина за Русия като застрахователен инспектор, прикритието му беше желязно.

— Очевидно някой е разбрал, мамо. През цялото време си знаела, че е загинал, защото е бил шпионин, и никога не си ми казала. Защо? И защо не ми казваш кой го е убил?

— Какво значение има, Александра? Та той е мъртъв. И да знаеш кой го е застрелял, това няма да го върне. Просто се примири.

— Искам да знам името му, мамо!

Майка й сякаш се смали и отново впери поглед в масичката за кафе. По бузите й се затъркаляха сълзи.

— Един руски агент. Юрий Андреевич.

Ето, най-после знаеше, но името на този непознат не означаваше нищичко. Руснак, чиято работа бе да убива чужди шпиони. Вероятно бе застрелял баща й, а после се е прибрал у дома при семейството си и най-спокойно е седнал да вечеря. Един обикновен ден от живота на Юрий Андреевич.

— А как е разбрал? Кой му е казал, че татко е шпионин?

Майка й не отговори.

— ЦРУ все още разследват — обади се Тим и стрелна поглед към майка й. Въздухът наоколо тежеше от напрежение и враждебност. Майка й и Тим Шрайвър очевидно се мразеха. И то много.

Саша се отпусна на стола срещу него.

— А ти защо си тук? — попита го тя.

— Катя, искаш ли ти да й кажеш?

Майка й бавно поклати глава. Ръцете й стискаха гънките на халата, а кокалчетата й бяха съвсем побелели.

— Уволнили са майка ти от Държавния департамент и предстои да я депортират обратно в Русия. Разполага с два часа, за да си събере нещата, преди да пристигнат от службата за имиграция и натурализация и да я отведат.

Саша внезапно се почувства, сякаш бе обула обувките си наопаки, косата й бе сресана на грешен път, а небето току-що бе станало яркозелено — с всяка следваща секунда животът й се объркваше все повече.

— Но тя е американски гражданин. Нали не могат да депортират американски гражданин?

— Всъщност майка ти няма гражданство. Правителството й е дало разрешение за пребиваване, а от Държавния департамент са я наели, за да използват познанията й за руското правителство, но никога не са й вярвали достатъчно, че да й дадат гражданство.

— Но нали с татко бяха женени! Това не й ли дава автоматично гражданство?

— В повечето случаи да, но не и в нейния. Разбери, семейството на майка ти е било много изтъкнато в Русия, хора с пари и влияние. Правителството на САЩ така и не е повярвало на мотивите й да напусне страната си, винаги са я подозирали. Странно е човек да се откаже от такова богатство и влияние.

— Щом не са й вярвали, защо са я наели да работи за Държавния департамент?

— Защото познава как действа руското правителство, а и има важни контакти в тамошните среди, които са полезни за Щатите. Предоставили са й минимален достъп до секретна информация, така че реално да не може да се добере до държавните тайни.

— Какво се е случило, мамо? Защо те уволняват?

Гласът на майка й бе толкова глух, че Саша едва я чу:

— Заради Алекс Касамов. Искаше да вземе нещо от мен и когато отказах да го предам, ме заплаши, че ще ми докара неприятности. А аз го изгоних, казах му, че изобщо не може да ме уплаши.

Саша зачака майка й да продължи, но тя млъкна и отново се втренчи напред. И заплака.

Тим въздъхна.

— Касамов е руски агент. Обадил се в Държавния департамент и казал, че всъщност Катя е издала баща ти. Доказателствата му се крепяха само на слухове и Катя, естествено, отрекла всичко, но обвиненията се оказали достатъчни, за да я уволнят. И депортират.

Да можеше Алекс да се озове обратно в Русия и да изчезне безследно някъде в Сибир. Надяваше се Господ да й прости, задето така го ненавиждаше.

— Мамо, какво толкова е поискал от теб?

Майка й вдигна глава.

— Когато дядо ми оглавяваше КГБ, имаше навика да събира лична информация за всякакви хора — държавни глави и други ключови политически фигури от цял свят. А когато баща ми стана старши секретар в Руския съвет за сигурност, продължи традицията. Беше богат човек, с много приятели и събираше информация за всеки един. Правеше копия от лични писма и бележки, уреждаше да ги снимат в компрометиращи ситуации, записваше личните им разговори. С дядо ми не смятаха, че правят нещо нередно, а че си подсигуряват бъдещето. И хората им вършеха „услуги“, така го наричаха, но си беше чист шантаж. Ако имаха нужда от нещо, било то секретна информация или името на някой търговец на оръжие, или дори резервация в някой парижки ресторант — ползваха „услугите“. А когато баща ми почина, ми завеща цялата информация. Намира се в сейф в Женева и възнамерявам да умра, без очите ми да я видят. Кодът на сейфа и съдържанието му ще бъдат погребани с мен.

— А на Алекс за какво му е подобна информация?

— Твърди, че началникът му в Руския съвет за сигурност открил стара папка на баща ми с опис на съдържанието на сейфа. Решил, че ще му свърши работа, и пратил Алекс да го вземе.

— Защо просто не му го даде, мамо? Какво толкова важно има в тая кутия, че да рискуваш всичко? — Саша не бе усетила, че плаче, докато сълзите не закапаха по дланите й.

Майка й се изправи.

— Нямам намерение да предавам лична информация за важни хора на когото и да било, а още по-малко на шефа му, който е престъпник и тиранин. Дори да знаех какво ще се случи, че Алекс ще ме обвини и ще ме депортират, пак нямаше да му издам кода на сейфа. Някои неща са по-големи от нас самите, Александра. А да постъпваш правилно, винаги си има цена.

— Радвам се, че си постъпила така благородно, Катя — прекъсна я Тим горчиво. — Може би ако не проявяваше такава избирателност в благородството си, всичко щеше да е различно.

Саша не разбираше за какво говори. Майка й имаше вид сякаш току-що са я ударили в корема, на лицето й се изписаха изненада и болка. Отвори уста, като да каже нещо, но вместо това излезе от стаята и отиде в кухнята, като не спираше да кълне на руски, докато тряскаше вратичките на шкафовете.

Какво толкова се беше случило, та се мразеха така? На Саша й се искаше да попита, но Тим беше почервенял и дишаше така тежко, че се уплаши да не му докара инфаркт, ако продължи да го разпитва.

Избърса сълзите си и се замисли какво ли ще е да живее в Русия. Щеше ли да може да завърши гимназия там? От мисълта, че едва говореше езика и трябва да ходи в училище, където не познава никого, й се зави свят.

— Къде ще живеем? — попита тя Тим. — Москва? Санкт Петербург?

Той не отговори веднага.

— Не можеш да тръгнеш с нея, Саша. Ти си американски гражданин. Трябва ти виза, за да влезеш в Русия.

Световъртежът премина в истински пристъп на паника.

— За колко време става визата?

Тим извърна очи, видимо смутен.

— Не много, но на теб няма да ти дадат виза. Поне не веднага. След като нашето правителство не й вярва, представи си колко са бесни руснаците, задето е избягала. Докато не разбере накъде духа вятърът, ще е твърде опасно да си с нея. Началникът на Касамов не се е отказал от желанието си да получи съдържанието на сейфа, а и нищо чудно да те използва, за да принуди Катя да го предаде. Не би искала да поеме такъв риск.

Саша се вцепени от ужас.

— Ще й направи ли нещо?

— Възможно е. Няма да те лъжа, Саша. Следващите няколко месеца ще бъдат много трудни за майка ти. Най-добре ще е да останеш тук, в безопасност, така че поне за това да не трябва да се тревожи.

— Тогава ще ида у някоя приятелка, докато замина при нея.

— Не, Саша. Точно за това съм дошъл. Засега ще живееш при мен.

Саша премигна. Та това звучеше ужасно.

— А ти къде живееш?

— В Колорадо — Телюрайд. Докато майка ти уреди нещата, ще живееш с нас. Ще се запознаеш с леля си и братовчедите си. Имам две момчета, горе-долу на твоята възраст.

Двама тийнейджъри и един непознат, който е мразел баща й — никак нямаше да й е лесно да преглътне раздялата с майка си.

Тим отново въздъхна. А може би просто дишаше тежко заради килограмите. Едно нещо бе сигурно — изобщо не приличаше на шпионин.

— Нали работиш за ЦРУ, което е част от Държавния департамент? Не можеш ли да помогнеш на мама?

— Вече не съм в ЦРУ. — Лицето му бе толкова тлъсто, че дори когато се смръщи, чертите му едва помръднаха. — Напуснах, след като убиха баща ти и се опитаха да го припишат на мен. Мислеха, че аз съм го издал. Нямаше никакви доказателства, естествено, защото не е вярно. — Той се прокашля и се втренчи в пода. — Беше най-добрият ми приятел, докато не се ожених за сестра му. Мелани никога не го е харесвала, но осъзнах, че го мрази чак… по-късно.

Той не каза „когато вече беше късно“, но Саша го долови в тона му. Леля й явно бе истинска вещица. А сега щеше да се наложи да живее с нея.

— А татко мразеше ли я?

— Не, но гледаше да я избягва, защото вечно се мръщеше и се държеше враждебно. След като се оженихме, си мислех, че ще успея да ги сдобря, и организирах вечеря във Вашингтон. Огромна грешка. Вечерята приключи с шумен скандал, а тя стана и го обвини, че се опитва да провали кариерата ми. Нещата се разчуха, както винаги се случва в такива ситуации, и когато го убиха, бях първият, когото разследваха. По онова време бях в Русия, проучвах Юрий Андреевич. Не успяха да намерят никакви доказателства, че съм го предал.

— Щом не си бил ти, то тогава кой е бил?

Той срещна погледа й с блеснали от гняв очи.

— Ако знаех, щях да направя всичко възможно да си получи наказанието. Бих му отнел всичко, което обича — гласът му се задави от ярост. — Бих го накарал да се моли да умре.

Нещо шумно се стовари върху кухненския под.

— Мамо? Добре ли си?

В отговор се чу нова порция руски ругатни.

Саша се втренчи в телевизора, мъчейки се да се овладее. И докато се бореше с паниката, видя лицето на Миси на екрана, последвано от това на Ейми Лий, а после Дейвид Холистър. Кейси Милс. Всичките Гарвани, а текстът в долната част на екрана гласеше: „Четиринадесет местни младежи загинаха при злополука с лодка“. Тя се приведе напред и напрегна слух да чуе говорителя.

— … не са сигурни защо са били навън толкова късно с открадната лодка, но говорител на бреговата охрана твърди, че младежите са членували в таен клуб в гимназията „Сейнт Майкъл“, известен като Гарваните. Нито един от младежите не е носел спасителна жилетка, когато бреговата охрана откликнала на зова за помощ.

Когато Джакс и братята му приключиха с Гарваните, беше почти шест сутринта в Калифорния и седем в Колорадо. Шестимата се транспортираха обратно у дома, в планината Мефисто, в главната зала на къщата. Из въздуха се носеше уханието на храна, бекон по-точно.

— Умирам от глад — каза Феникс. Всички, освен Джакс подеха същата песен и тръгнаха към трапезарията, без да губят време да се събличат. По средата на пътя Феникс се спря, обърна се и го погледна в очакване.

— Няма ли да хапнеш, братле?

— След малко. Искам да се обадя на Малик и да разбера какво е станало със Саша.

— Трябва да ядеш, Джакс. Иначе ще загубиш сили и няма да можеш да тръгнеш веднага.

— Ще ям, след като говоря с него.

Феникс се отдалечи, а Джакс извади телефона си. Малик вдигна на второто позвъняване.

— Как мина? — попита Джакс без предисловия. Нетърпението го съсипваше. Искаше да хукне още сега, тозчас да я види отново. Все още бе в еуфория, зашеметен от факта, че е открил Анаво, своята Анаво, все още се бореше с непреодолимия инстинкт да я грабне, да я доведе тук и никога да не я пусне.

Вярно, че най-важна бе свободната воля. Нали за това живееха, за това се бореха, но в момента копнееше да може да действа в разрез с разпоредбите. Беше им забранено да застават на пътя на свободната воля, така че трябваше да спечели сърцето на Саша като най-обикновен човек, което нямаше да е лесно. От романтични жестове разбираше, колкото и от плетки, тоест съвсем нищичко.

— Още спи — отвърна Малик.

Джакс се намръщи, а погледът му падна върху портрета на Джейн, единствената друга Анаво, която бяха открили, закачен до входната врата на замъка. Тревожеше се, че Саша спи толкова дълго.

— Изобщо ли не помръдва?

— Не. Странно. Нали ти си я приспал?

— Да, около полунощ. И при положение, че не съм там да поддържам ефекта, трябваше да се събуди до два-три часа.

— Може просто да е уморена — предположи Малик. — Или пък тялото й да се нуждае от покой след шока, който е преживяла.

— Но аз я излекувах. Няма от какво да се възстановява.

— Излекувал си тялото й, Джакс, но не и съзнанието й. Онези хлапета са се отнесли отвратително с нея. Вероятно не й е лесно да асимилира случилото се.

Малик бе умен човек, един от най-добрите сред хората, които работеха за Мефисто. Още от началото вербуваха хора да им помагат и подбираха най-човеколюбивите. Малик бяха открили в средата на осемнадесети век, беше единственият опазил душата си на кораб, пълен с последователи на Ерикс. И след като Джакс и братята му заведоха изгубените души и Ския в Ада на земята, предложиха на Малик да приеме безсмъртие, да стане Лумина и да се присъедини към тях във вечната им битка срещу Ерикс. Той бе приел и се бе превърнал в един от най-добрите им помощници. Джакс му се доверяваше изцяло и му бе възложил да наглежда Саша, а после да я проследи до дома й и да разбере къде живее. Нещо, което нямаше как да направи, след като тя продължаваше да спи.

— Идвам веднага щом обърна една енергийна напитка — каза Джакс. — В момента карам на батерии.

Малик не отговори.

— Ало? Малик? Там ли си?

— Май се събужда. Чакай малко.

— Нали си невидим? Не бива нито да те вижда, нито да те чуе.

— Естествено. Изчакай, Джакс.

Джакс закрачи из кръглото фоайе и зачака нетърпеливо.

— Ето, примигва. А сега се изправя, оглежда се, вижда камъните и свещите. Забелязва кръвта. Изглежда объркана. Май си спомня. Бедничката, изглежда уплашена до смърт.

— Човече, ще ме побъркаш.

— Ще трябва да смели всичко, Джакс. Вероятно се чуди защо са я изоставили, защо не са я довършили. Ето, вече се сеща, че някой може да се върне.

— Трябва да тръгвам.

— Тича през склада, към изхода.

— Обади ми се веднага щом се прибере вкъщи.

— Ясно. — Връзката прекъсна.

Джакс пъхна айфона в джоба си и отиде в трапезарията, където излапа пълна чиния за рекордно време. Най-големият от братята — Кий — който на практика им беше водач, го гледаше с изражението на загрижен батко.

— Бих те посъветвал да не избързваш, Аякс[1]. Вместо да действаш прибързано, изчакай и планирай нещата.

С уста, пълна с бисквити, Джакс каза:

— Кажи ми, братле, когато ти откриеш своята Анаво, колко търпение ще можеш да проявиш и колко време ще отделиш в планиране?

— Ако от това зависи дали ще мога да я задържа завинаги, или ще я загубя, понеже съм се хвърлил с главата надолу, без да имам представа какво правя, определено бих изчакал.

— Естествено, че ще изчакаш, Кирос. Жалко, че останалите не сме така съвършени.

Кий се намръщи и се наведе към яйцата в чинията си.

— Хубаво, върви тогава. Но не идвай да ми цивриш, когато всичко пропадне.

Джакс избърса уста, хвърли салфетката на масата и се изправи.

— Е, аз изчезвам. — Искаше да си вземе душ и да се преоблече, преди Малик да се обади. Нямаше намерение да я заговаря още днес. Смяташе само да я следва по петите, да разбере къде ходи на училище, с какво се занимава, с кого излиза. Трябваше да прецени как най-добре да подходи, така че се налагаше да разузнае.

Тръгна към коридора, а братята му се развикаха след него. Всеки държеше да го посъветва.

— Вземи да й подариш нещо. Примерно пиано, ще й хареса — обади се Зий.

— Занеси й кученце. Не, котенце! Момичетата обожават животинките — възрази Тай.

— Глупости — намеси се Денис, най-малкият. — Подари й обувки. Така направи Колин Фърт в един филм и мацката пощуря.

— Аз ти предлагам да опиташ с дръвче — каза Кий. — Ако искаш ще ти дам някоя от моите фиданки.

Нямаше как да е сигурен, но подозираше, че Саша няма да се впечатли от идеите им. Ако съдеше по филмите и телевизията, момичета предпочитаха бижута, а не пиана или дръвчета. Може би Феникс би го посъветвал нещо по-разумно — нали бе прекарал известно време с Джейн, но както обикновено, станеше ли дума за жени, той млъкваше.

Точно когато стигна вратата на трапезарията, гръмна сигналът за опасност. Воят на сирената отекна през цялата зала, завибрира между стените на къщата, прокънтя между склоновете на планината. Джакс замръзна на прага. Ама че късмет! Ако се беше включила само минута по-късно, щеше вече да е тръгнал. Нямаше представа какво се е случило, но сирената се включваше само при сериозен проблем. Нямаше избор — налагаше се да остане, докато не стане ясно дали ще имат нужда от него. Пое си дълбоко въздух в напразен опит да потисне гнева си и се транспортира в подземието, в бойната зала, където Броуди, най-новият Лумина, буквално подскачаше от възбуда.

Когато се събраха всички, Броуди започна:

— По пътя за Денвър спрях в Риджуей да заредя и както държах пистолета, видях Богс да изскача от каросерията на ленд ровъра и да се измъква.

— А кой е Богс? — попита Денис, все още с бисквита в уста.

Кий, както винаги хладнокръвен, търпеливо отговори:

— Франк Богс, от Бостън. Пургаторът[2], когото прибрахме преди няколко дни. Синът му го убил и сега пилее парите му. Вероятно се е пъхнал под одеялата в каросерията, когато Броуди е тръгнал към долината.

Джакс не издържа и кипна.

— Защо, по дяволите, сме прибрали още един Пургатор? Нали единодушно решихме да не приемаме нови! Не ни е работа да дундуркаме сърдити призраци, съвсем друго имаме да вършим.

— Не сме решавали единодушно — прекъсна го Кий смръщено. — Ти побесня точно както в момента и еднолично реши да няма повече Пургатори. И както обикновено, пропусна да забележиш, че никой не е съгласен с теб.

— А какво ще кажеш да пропусна гонитбата?

Кий побърза да поклати глава.

— Знаеш правилата, Аякс. Или всички, или никой. А второто няма как да стане, защото този тип е тръгнал за Бостън да отмъсти на сина си. А тогава със сигурност няма да стигне Рая. Баща ни моментално ще го прибере долу.

— Именно затова трябва да спрем да подслоняваме Пургатори. Ако Богс беше заминал направо в Чистилището, вместо да идва тук, нямаше да успее да избяга и да се върне в истинския свят. Направо не помня откога не се е случвало Пургатор да не успее да се измъкне. Вечно бягат, а ние губим време да ги гоним.

Кий стисна юмруци. Май беше на път да си изпусне нервите, което рядко се случваше. И шестимата постоянно се движеха по тънкия ръб между тъмната страна, наследена от Мефистофел, и чистотата на душата на майка им, Анаво. Не беше лесно да работят с М. А и на моменти бе направо невъзможно. Преди много време, Луцифер се бе намесил и бе наредил на М. да не им се бърка, да осигурява двойниците и да остави синовете си да гонят изгубените души. Но все пак им беше баща и макар да бе паднал ангел, вечно чувстваше потребност да дава съвети, да предлага помощ, да поучава Кий как да действа.

Кий продължаваше да го гледа сърдито, преглъщайки яда си. Тай се обади, преди Кий да отговори и съвсем да се скарат:

— После ще мислим дали да приемаме други Пургатори. Сега да тръгваме.

Кий кимна, но не пропусна да хвърли последен суров поглед към Джакс.

— Да вървим.

Транспортираха се едновременно отвън, на стъпалата, които водеха към алеята за автомобили. Лумините, сто двадесет и двама на брой, стояха до колене в снега и чакаха да разберат каква е задачата. Кий набързо обясни ситуацията, а Феникс даде нареждания и инструкции за преследването. Само след пет минути всички, освен Пургаторите напуснаха планината.

Джакс се надяваше бързо да хванат Богс. Не беше сигурен колко ще издържи, преди нетърпението да го накара да направи нещо наистина тъпо, например да изостави гонитбата. Кий щеше да го направи на нищо, а после да свика съвет и нищо чудно братята да му тръснат шест месеца самота на Кианос, малкото островче в Северния Атлантик, където бяха израснали. Но може би си струваше да рискува, само и само да зърне Саша отново. Трябваше да я види, колкото се можеше по-скоро.

Времето сякаш летеше на бързи обороти, всяка секунда приближаваше Саша към мига, в който щеше да се сбогува с майка си. Трябваше да приготви всичко, което искаше да вземе със себе си в Колорадо, и да нареди в кашони нещата, които не се побираха в куфара й — една приятелка на мама щеше й ги изпрати по-късно.

Вцепенена, с напълно лишено от мисъл съзнание, Саша усили звука на айпода си и се втурна да си събира багажа. Щом приключи, отиде да помогне на майка си, която си тананикаше някаква руска песен от детските години в малкото уралско селце, където бе израснала. Саша я беше чувала стотици пъти. Обикновено тези песни я разведряваха, но днес само разпалиха гнева й.

— Всичко ли е лъжа, мамо? Наистина ли като дете си живяла в овцеферма?

— Истина е, Саша. Семейството ми притежаваше няколко имота, но по-голямата част от детството си прекарах във фермата с Марта.

— А как се запозна с татко?

— Подадох молба за американска виза, но ми отказаха. Когато научи, баща ти се свърза с мен, за да разбере дали съм склонна да му сътруднича, ако се погрижи да си получа визата.

— Ти обичаше ли го изобщо, или се омъжи за него заради гражданството?

Майка й изпусна пуловера, който сгъваше, и се обърна към нея с изражение, в което се четеше болка.

— Що за въпрос? Разбира се, че го обичах! Щях ли да остана с него, ако не го обичах? А и очевидно бракът не ми донесе гражданство.

Саша вдигна някакъв пуловер и започна да го сгъва, стиснала зъби, за да не заплаче. Копнееше всичко да се окаже кошмар. Разкъсваше се от възмущение, че майка й не й беше казала истината, а също и от болка и тревога. Ако мама й беше казала какво ги чака, нямаше да ходи на онова глупаво събрание снощи. И нямаше да се окаже на косъм от смъртта. Слушаше как майка й хлипа тихичко и се чувстваше ужасно.

— Трябвало е да се отървеш от сейфа. Да изгориш всички писма, бележки и снимки.

— Така е, но и през ум не ми е минавало, че някой знае за него. Преди да се появи Алекс, не се бях сещала за сейфа от години. А сега е късно. Реша ли да ида до Женева, ще ме проследят, ще ми измъкнат и документите, и снимките, преди да успея да ги унищожа. Не ми остава друго, освен да крия номера на сейфа и кода. — Тя вдигна очи от куфара, който пълнеше. — Възможно е някой да дойде и при теб и да ти поиска номера на кутията, но ти не знаеш нищо и така е най-добре.

— Не разбирам какво толкова ужасно може да има в тази кутия.

Майка й приседна на ръба на леглото.

— Не знам много, но си спомням например, че имаше запис на разговор между някакъв човек от Афганистан и друг от Великобритания, който му каза името на търговец на оръжия в замяна на петдесет хиляди лири. По онова време британецът работеше като обикновен сътрудник на един депутат. — Майка й се извърна и я погледна. — А сега, години по-късно, възнамерява да се кандидатира за премиер. Представяш ли си какво ще се случи, ако записът попадне в грешни ръце?

Саша на свой ред седна на леглото.

— Може би няма да е зле хората да знаят, че е негодник. А най-добре полицията да го арестува.

— Съмнявам се да намерят достатъчно доказателства за арест, но стигне ли до медиите, ще го съсипят. Ако пък го изберат за премиер, началникът на Алекс ще може да го изнудва и да го принуди да взима решения в полза на Русия дори когато са в ущърб на Великобритания. И това е само един пример.

— Щом не можеш да отидеш в Женева, тогава да отида аз. Мен никой няма да ме проследи.

Майка й поклати яростно глава и се изправи.

— Изключено, Саша. Прекалено е опасно.

— Но ако това означава да не те тормозят Алекс и шефът му или някой друг в Русия, не мислиш ли, че си струва?

— С тях ще се справя. Но не бих могла да се справя, ако нещо се случи с теб. Отказвам дори да коментирам такъв вариант, така че се откажи. — Тя се наведе и отвори капака на печката, свали филтъра, после протегна ръка в кухината в стената и измъкна бял цилиндър, дълъг около три педи. Изправи се и го подаде на Саша. — Това е картината, която открих във Владивосток. Пази я и не я показвай на никого, особено на Тим. Ще вземе да я продаде или да я подари на някой музей, а това не бива да се случва. Разбираш ли?

Саша кимна и хвана тръбата с две ръце.

— Когато я показах на Алекс, забелязах, че е започнала да се лющи, затова я занесох да я запечатат в този цилиндър, за по-сигурно. Най-добре изобщо не я вади. Намери й сигурно местенце и я скрий.

— Ако е толкова ценна, защо не я продадем? Можем да заминем заедно, например в Южна Америка.

— Не можем да я продадем. Това е нещо много повече от произведение на изкуството. — Майка й я притисна към себе си, разтреперана от вълнение. — Обичам те много, Александра.

Стиснала цилиндъра с една ръка, Саша прегърна майка си с чувството, че сърцето й се раздира на парчета. Ужасно се страхуваше — за себе си, за нея. Какво ли щеше да й се случи в Русия?

— Не мога да повярвам, че това се случва.

Майка й я притисна още по-силно, после отпусна лице и извърна лице.

— С Тим и Мелани ще си само за малко. Докато дойде време да завършиш идния май, все ще съм измислила нещо и ще прекараме лятото заедно някъде. А после ще заминеш да следваш. — Тя бръкна в чантата си и извади плик. — Това са парите, които пазя, в случай че банката фалира. Почти две хиляди долара — всичко, което мога да ти дам в този момент, така че ги пази и ги харчи разумно. Ако имаш нужда от нещо, Тим ще ти го набави, а аз ще му се изплатя веднага щом мога.

Саша сгъна банкнотите на две и ги тикна в джоба си.

— Защо са се скарали? Защо татко и сестра му са се мразели?

Майка й сведе поглед към белия цилиндър в ръцете й.

— Баща ти никога не я е мразел, просто защото бе неспособен да мрази. Такъв си беше по рождение, добра душа. — Тя вдигна очи към Саша. — Но душите на някои хора тънат в мрак, от който не могат да избягат. Михаил се опитваше да бъде добър брат, но тя ревнуваше и се сърдеше на всичко, вечно търсеше начин да го нарани. Затова съблазни най-добрия му приятел и го накара да се ожени за нея само и само за да ги раздели. Тим беше красив мъж, но този брак и загубата на най-добрия му приятел го съсипаха.

— Тя ще намрази и мен.

Майка й трепна и се извърна към вратата на стаята.

— Може и да не те хареса, Саша, но никой не би могъл да те мрази.

Но Саша твърде ясно си спомняше свирепата омраза на Гарваните. Ненавиждаха я толкова силно, че бяха готови да я убият.

В хола Тим зяпаше телевизия. Когато влязоха, Саша видя още едно познато лице на екрана и чу как майка й ахна. Колата на Алекс Касамов била намерена изоставена с включен двигател на моста „Голдън Гейт“, а телефонът, лаптопът и куфарчето му лежали на седалката. Алекс бил изчезнал.

Полицията предполагаше, че се е самоубил, скачайки от моста.

Когато най-после намериха духа на Франк Богс, в Калифорния вече минаваше три часа. Джакс буквално се давеше от тревога. Изкъпа се набързо, облече си чисти дрехи и се транспортира в Оукланд.

Озова се във фоайето на сградата, в която живееше Саша, огледа пощенските кутии и изскърца със зъби от яд. Нямаше имена. А Малик не беше влизал вътре, само я бе проследил. Докато се чудеше дали няма да се наложи да се вмъква във всеки апартамент в сградата, за да я открие, вратата на асансьора се отвори и отвътре се показа някакъв мъж с цяла камара мебели върху количка. На униформата му се мъдреше логото на магазин за стоки втора употреба. В първия миг не му обърна внимание, но после забеляза, че на един от кашоните пише „Аненкова“.

— Хей — провикна се той. — Чакайте да ви задържа вратата.

— Благодаря.

Щом излязоха на тротоара, Джакс побърза да попита.

— Да не се мести някой? Търся си местенце и положението никак не е лесно.

— Апартамент с две спални, на петия етаж. Странна работа, човече. Май доста са бързали. Оставили са толкова хубави неща.

Сърцето на Джакс се преобърна.

— Наистина странно. Къде ли са отишли?

— Знам ли, но може би госпожата горе ще може да ти каже дали апартаментът е свободен.

— Госпожа ли?

— Аха, онази, дето ни се обади да приберем нещата. Номер петстотин и дванайсет.

Джакс се върна във входа, дематериализира се и се появи на петия етаж. Апартаментът беше в дъното на коридора, последният отдясно. Вратата беше отворена и в празния хол стоеше някаква жена и записваше нещо в тефтера си.

— Здравейте — обади се Джакс, след като чукна на вратата. — Търся Саша Аненкова. Дали е тук?

— Съжалявам, не — отвърна жената смутено. — Саша се изнесе днес.

Дявол да го вземе! Той прехвърли няколко варианта наум, после се приближи до жената, като гледаше да не застава твърде близо. Носеше слънчеви очила, но хората се плашеха и без да виждат очите му. Инстинктивно усещаха, че е опасен, че в него има нещо мрачно и зловещо. Жената действително се напрегна, но нямаше вид на уплашена.

— Не ми е споменавала, че ще се мести. Отдавна ли го планираха?

— Не, всичко стана много внезапно. Възникна спешен случай, някаква семейна история.

— Вие роднина ли сте й?

— О, не. Работех с майката на Саша. Дойдох да заключа апартамента.

Защо ли бе тръгнала така набързо? Заради случилото се снощи? Нима камъните на Гарваните я бяха изплашили дотам, че да реши да се премести? Това бе най-големият му кошмар. Бе открил Анаво, своята Анаво, а ето че беше изчезнала. Нищо чудно, че цял ден се чувстваше толкова напрегнат.

През целия си живот бе имал изключително силна интуиция. Това бе и една от причините да предвожда братята си по време на мисиите. Усещаше, ако нещо не е наред още преди да се прехвърлят в мястото на акцията, затова и предната нощ бе изпреварил останалите — нещо го тревожеше. Планираха акцията срещу Гарваните повече от седмица, след като Зий бе зърнал една от изгубените души на някакъв концерт в Сан Франциско, а после бе проследил момчето до дома му и до училище, където беше открил и останалите тринайсет. И щом установиха кой бе Ския на групата, Феникс състави план как да ги приберат, но точно преди да тръгнат от планината, Джакс бе завладян от лошо предчувствие. Беше им казал да му дадат десет минути преднина и бе тръгнал преди тях.

Още щом се бе появил в склада, видя златистото сияние около русокосото момиче в средата на стаята, а миг по-късно долови сладко соления й аромат. Бе открил своята Анаво, нещо, което бе чакал повече от хиляда години.

А сега бе изчезнала и той бе готов на всичко, за да я открие.

Явно трябваше да приложи сериозно актьорско майсторство. И солидна доза лъжи. Напъха ръце дълбоко в джобовете на шлифера си, за да не се поддаде на желанието да сграбчи жената и да я принуди да му каже всичко, и пророни колебливо.

— Аз, ъъ, съм съученик на Саша. И ние, ъм, ами, излизаме, и… — Успя да придаде на лицето си объркано и смутено изражение. — Не разбирам защо не ми се е обадила, не ми е казала.

— Не е имала време, но съм сигурна, че ще ти се обади, щом се установи на новото място.

— Надявам се. Имаме билети за концерт довечера.

— О! — Жената съвсем се обърка. — Всъщност съмнявам се, че ще успее да дойде. Не е в града. Замина за Колорадо, известно време ще поостане при леля си и вуйчо си.

— В Колорадо ли? А знаете ли къде точно в Колорадо? Нашите имат къща в Телюрайд, та може би като ходим там за Коледа, ще мога да се видя с нея. Дали няма да е някъде наблизо?

Жената му се усмихна с облекчение.

— Какво съвпадение! Точно там замина!

Джакс не вярваше в съвпадения. Всичко бе свързано, всичко се случваше по определена причина. А това, че Саша бе заминала за Телюрайд, само на тридесетина километра от планината Мефисто, беше знак от Бога, част от споразумението, което бе сключил с Джакс и братята му преди толкова много векове. Заветът Мефисто. Ако попречеха на Ерикс да превземе Ада, всеки един от тях щеше да намери своята Анаво, и ако успееше да спечели сърцето й, да я накара да остане и на свой ред да се превърне в Мефисто, щяха да получат онова, за което копнееха повече от всичко: покой за неспокойните си гневни души и равен шанс за място в Рая като всеки друг човек.

Изпълнен с въодушевление, той отвърна на усмивката й, тичешком излезе от апартамента, стигна дъното на коридора и изчезна. След секунди вече беше в Колорадо, при новия Лумина, Броуди, истински компютърен маниак, и припряно му обясняваше, че трябва да открие името на вуйчото на Саша.

Когато беше на дванадесет, Саша си беше счупила ръката при един волейболен мач. Първоначално бе усетила единствено пробождането, болката я бе връхлетяла едва след две-три минути.

Докато летяха към Телюрайд в малкия самолет от Денвър, тя седеше, впила поглед в планините през прозорчето, и се чудеше дали и сега щеше да се получи същото. В момента не усещаше нищо, но това надали щеше да трае дълго.

Тим мълчеше почти през цялото време, отговаряше само ако го питаше нещо, и то с половин изречение.

Слязоха от самолета, взеха багажа й и излязоха на паркинга, където ги чакаше неговата „Тойота Седан“. Пътуваха към града отново в мълчание. Саша гледаше право напред, без да отклонява поглед към къщите, сградите от миналия век, чаровните старомодни дюкянчета. Един-два пъти споменът от предната вечер неканено нахлуваше в съзнанието й, но тя го изтикваше и вместо това се съсредоточаваше в облаците над главата си. Гъсти и мрачни, те обгръщаха всичко в полумрак.

В главата й отекваше гласът на майка й, гърлото й се бе стегнало от неизплакани сълзи, но сега не можеше да си позволи да мисли за това. Питаше се какво ли правеха приятелите й от училище, как ли бяха приели новината за Гарваните. Така и нямаше да разберат, че Саша е ходила на онази среща. Не че имаше значение. Вероятно никога повече нямаше да види старите си приятели.

Най-накрая Тим свърна от главната улица и подкара през квартал от стари викториански сгради, а после спря в алеята пред къща, нашарена в зелено, червеникавокафяво и розово. Повечето от къщите на улицата бяха приятни, но боята на тази на Шрайвър се лющеше, дворът бе обрасъл с изсъхнали бурени, а предната веранда бе виснала в единия си край. Гаражът отстрани не беше в по-добро състояние.

Тим паркира в алеята до един хамър и отвори вратата.

— Давай да влизаме. Ще помоля момчетата да ти донесат багажа.

Саша го последва през задната врата и двамата влязоха в кухнята, където ги лъхна миризмата на прекипяло кафе. Купчини мръсни чинии почти скриваха плотовете, а по пода бяха разпилени бонбони „М& М“.

— Мелани!

Викът му я стресна, но тя не помръдна от мястото си, полускрита зад гърба му. Чуха се стъпки и Саша се стегна за срещата с лелята, която със сигурност щеше да я намрази.

Но вместо жена, иззад ъгъла се появи момче с щръкнала руса коса и тениска с лика на Джей Зи. Той хвърли един поглед към нея и се намръщи.

— Ти пък коя си, по дяволите?

Тим я хвана за ръката и я дръпна по-напред.

— Това е братовчедка ти, Саша. Ще поостане при нас известно време. Саша, това е Брет, големият ми син.

— Здравей — каза тя, без да се усмихва. Защо да се усмихва на някой, който я бе огледал от главата до петите и бе спрял поглед на гърдите й, преди да срещне очите й, при това с гримаса, която ясно показваше, че не я намира за достатъчно готина? Какъв нахалник!

— Иди да й вземеш багажа и го качи горе в стаята за гости — каза Тим.

— Да не е саката? Не съм пиколо — Брет се врътна и се изниза от кухнята.

Саша очакваше Тим да го настигне или поне да му извика да се върне, затова не можа да повярва, когато той равнодушно се запъти към хладилника и подхвърли през рамо:

— Ще изчакаме Крис да се прибере. Той ще ти качи саковете.

— Мога и сама да си ги взема, само ми кажи къде да ги занеса.

Тим мина покрай нея, сграбчил парче студена пица между дебелите си пръсти, и с пълна уста влезе в хола.

— Първата врата вляво горе по стълбите.

Десет минути по-късно, когато Саша замъкна и втория сак до горе, входната врата се отвори и се чу женски глас:

— Тук ли е?

Тим, заседнал в гигантско кресло пред телевизора, отвърна:

— Да.

— Ах, ти копеле, не мога да повярвам, че си домъкнал детето на онзи кучи син в къщата ми. Нямаш право!

— Къщата е моя и това е дъщерята на най-добрия ми приятел. Ако не ти изнася, можеш да си вървиш.

— Може и така да направя.

— Само гледай вратата да не те халоса, като излизаш.

Саша надникна през перилата, но Мелани така и не забеляза, скри се от погледа й и влезе в хола, без да погледне нагоре. Входната врата остана да зее. След малко през прага пристъпи тъмнокосо момче, затвори след себе си, вдигна глава и я видя. Очите му се стрелнаха към хола, откъдето се чуваха сърдити гласове, после тръгна нагоре по стълбите.

— Ти явно си Саша.

— А ти явно си Крис.

Крис пое чантата от ръката й и тръгна към стаята за гости. Тя го последва и проследи с поглед, как слага сака върху едно от двете единични легла, преди да се обърне към нея.

— Татко каза, че ще живееш при нас. Кофти работа с майка ти.

Саша само кимна.

— Е, аз имам да свърша едни неща. — Той мина покрай нея, влезе в стаята до нейната и затвори вратата зад себе си. След няколко секунди Саша чу познатия звук от видеоигра.

Тя придърпа първия сак с намерението да извади дрехите си, но още преди да дръпне ципа, Мелани връхлетя в стаята.

— Изобщо не си вади багажа! Няма да останеш тук дълго.

Саша я зяпна, без да знае какво да каже. Беше сигурна, че тази жена ще я намрази, но както вървяха нещата, нищо чудно да се наложи да пренощува в кашон на улицата.

Мелани спря до леглото. С резки движения разкопча най-големия от саковете на Саша и започна да вади нещата и да ги мята на пода.

— Къде е? Сигурна съм, че онази кучка ти го е дала! Искам си го, веднага!

— Какво търсиш?

— Пръстена на баща ми. Майк го отмъкна, когато баща ми умря, но след като и Майк е мъртъв, смятам да си го взема обратно. Мой си е.

— Не е у мен. Майка ми го взе със себе си в Русия.

— Лъжкиня! Лъжеш точно като Майк. — Тя стигна дъното на сака и се прехвърли на другия. Саша загледа как изсипва всичко на пода и дъхът й спря, когато издърпа белия цилиндър.

— Какво е това?

— Портрет на мама — излъга момичето.

Мелани хвърли цилиндъра като опарена и го срита под леглото.

— Ако го закачиш, ако само посмееш да го извадиш, ще го изгоря. Разбра ли?

— Да — Саша се постара да прикрие облекчението си. Насили се да скрие всякаква емоция, надявайки се Мелани по-скоро да приключи с обиска и да си тръгне.

Когато стана ясно, че Саша не лъже и че действително не носи пръстена, Мелани обърна гнева си към нея.

— Добре че депортираха майка ти. Няма да е лошо руснаците да я екзекутират. Вечно виреше нос и се правеше на всемогъща, гледаше ме отвисоко и се мислеше за много специална. Досущ като Майк. Господин Съвършения, винаги прав. Но си получи заслуженото. Никога не съм се радвала толкова, колкото като разбрах, че са го застреляли. Арогантно копеле, вечно…

— Стига! — прекъсна я Саша ужасена. Нищо чудно, че Тим бе толкова смачкан, а Брет — толкова противен, с такава майка. — Разбирам, че си го мразела, но той ми е баща и го обичам. Не мога да слушам…

— Да не си посмяла да ми отговаряш! — Мелани се приближи към нея с блеснали от ярост очи и Саша отстъпи назад, стресната, че Мелани ще я зашлеви. — Не стига, че трябва да те търпя в къщата си, но проклета да съм, ако ти търпя приказките!

Уха! Що за лицемерие.

— Съжалявам, че създавам неудобства, но нямам друг избор. Не може ли някак да се разбираме?

— Не мога да те гледам, без да се сетя за брат ми.

— Какво толкова ти е направил, че да го мразиш така?

— Роди се, ето какво! Живя, диша и беше самото съвършенство, истинско златно дете, а аз сякаш престанах да съществувам.

Значи баща й не бе сторил нищо, за да заслужи яростта й. Тази жена бе полудяла от ревност, от параноя, разяждана от горчивина — жертва на собственото си изкривено съзнание. Но имаше и още нещо, нещо плашещо и зловещо, което надминаваше омразата и гнева, но Саша не успяваше да го разгадае.

— Не те искам тук, не ми пука дали си жива, или не. Ядосаш ли ме дори само веднъж, изхвърчаш на улицата. Разбра ли ме?

Когато Саша не отговори, Мелани се приближи още по-близо и изкрещя:

— Отговори ми! Разбрали какво ти казвам?

Откъм вратата на стаята се чу гласът на Тим:

— Я по-полека, Мелани.

Мелани рязко се извъртя към него.

— На нейна страна ли заставаш?

— Нищо не ти е направила, освен че ти каза да оставиш баща й на мира. Върви да си пиеш лекарствата и млъквай. — Тим погледна към Саша, после към купчината дрехи, книги и тоалетни принадлежности на пода. Малките му очички се спряха на жена му. — Дръж се прилично с нея, иначе така бързо ще се обадя на онзи телефон, че свят ще ти се завие.

— Няма да посмееш!

— Хич не се заблуждавай! Ще се погрижа да те заключат и да хвърлят ключа.

С вид, сякаш всеки момент ще се пръсне, Мелани избута Тим от пътя си и излезе от стаята.

Интересно с кого я заплашваше. Кой бе толкова страшен, че Мелани да отстъпи и да си излезе от стаята? Лекар? Санаториум за психично болни?

Тим й кимна леко и на свой ред излезе.

Останала сама, Саша затвори вратата и започна да събира нещата си. Когато прибра всичко, седна тежко на стария дървен стол пред малкото бюрце и се втренчи в грозните тапети. Знаеше, че няма да й е лесно да живее със сестрата на баща си, но реалността се оказа далеч по-страшна. Интуитивно усещаше, че нещата няма да се оправят, че Мелани никога няма да я приеме, а още по-малко — да я хареса. Най-добре да я избягва, доколкото може.

Бръкна в раницата си, извади лаптопа, включи го и влезе в интернет. Обикновено първо влизаше във Фейсбук, но сега нарочно го избягваше. Със сигурност щеше да се разстрои, като види лицата на приятелите си, а и не искаше да чете за Гарваните. Дали всички говореха за нея и се питаха защо не е отишла на училище?

Едва ли. Най-добрата й приятелка, Марли, се бе преместила в Портланд преди близо година, след смъртта на баща й, а Саша така и не се бе сближила с никого. Движеше с по-известните хлапета от „Сейнт Майкъл“, но винаги само като част от групата. А след убийството на баща й постепенно осъзна, че вече не гледа на нещата постарому. Вечните разговори за музика, дрехи, за кой какво казал, кой си загубил девствеността и кой пуши трева на паркинга й се струваха безкрайно безсмислени след смъртта на татко.

Но по характер не беше саможива, така че продължаваше да се вижда със същата групичка хлапета, които цял живот бе познавала, най-вече по навик. Вероятно затова бе рискувала да иде на събранието на Гарваните предната вечер.

Изтика мислите за училище, зареди Гугъл и написа „Анаво“ от любопитство какво ще излезе. Имаше много резултати, но нищо общо с наследниците на Аврора. Написа „Аврора“ и „Ева“ и търсачката намери хиляди сайтове, повечето от които за компаньонки или порнофилми. Тогава добави „библейски“ и „Едем“ и попадна на дисертацията на някакъв дипломант от Принстън, в която се описваше историята на Аврора, родена от Ева, преди да изпадне в немилост. В бележките си студентът цитираше книгата на някой си Гиардна, учен от Ренесанса, който посветил живота си да пише за библейски герои, за които никой не бил чувал, включително и за Аврора, дъщерята на Ева. Умрял без пукната пара, съвсем неизвестен, докато някакъв Бенингтън не открил ръкописите му и не ги публикувал в Англия през 1853г.

Значи Анаво не съществуваха, но все пак имаше някаква идея в тази посока и явно Алекс беше заимствал от тях. Допаднала му, обявил я за истина, а после си измислил тайнствения Ерикс, за да привлече цяла група неуравновесени хлапета като в секта. Интересно защо. Дали не беше извратен, перверзник? Защо му беше на възрастен мъж да организира таен клуб с ученици?

Саша потрепери при спомена за гнева им, за омразата, за яростта на камъните, които връхлитаха отгоре й отново и отново.

Затвори лаптопа, изпъна се върху най-близкото легло и се втренчи в тавана. Никога не се бе чувствала толкова самотна. Сериозността на положението внезапно я зашемети, проби пашкула на вцепенението. Тя се обърна настрани и най-накрая се отказа да се бори срещу сълзите.

— Как мина? Откри ли я? Броуди прав ли се оказа за семейство Шрайвър?

Джакс пристъпи в стаята, където гледаха телевизия, и се пльосна върху кожения диван.

— Аха, прав беше, и да, открих я.

— Тогава защо имаш такъв смачкан вид? — Феникс го изгледа внимателно. — Говори ли с нея?

— Не, защото не ме видя. Отидох да огледам къщата на леля й и вуйчо й.

Феникс се поизправи и се обърна към него.

— Трябва страшно да внимаваш, Джакс. Ако разбере, че се промъкваш тайно и я шпионираш, когато е сама, ще те намрази.

— Няма повече, но исках да разбера дали е добре след вчерашната история.

— И?

Джакс загледа гигантския телевизор, по който течеше спортно предаване.

— Плака. Много.

— Момичетата по принцип плачат много. Свиквай.

— И Джейн ли плачеше?

— Доста повече, отколкото смятах за възможно, и то по най-различни причини, не само когато беше тъжна.

— Почти съм сигурен, че Саша плака, защото беше тъжна. — Плачът й бе събудил особени чувства в гърдите му. — Мотаех се отвън, търсех някаква следа от нея и точно тогава Тим Шрайвър пристигна с колата и тя се оказа вътре с него. — Той разказа всичко на Феникс, включително коментарите на Мелани за депортирането на майката на Саша.

— Явно затова се е наложило толкова спешно да замине — Феникс намали звука на телевизора. — Нищо чудно, че е плакала.

— Няма да повярваш, но лелята и единият от братовчедите са изгубени души — той отметна глава назад и се втренчи в гипсовия фриз с гръцки мотиви на тавана. — Когато си тръгнах от къщата, обиколих целия Телюрайд, за да проверя дали няма и други. Открих още две в едно кафене, и двете са хлапета. — Той притвори очи. — Но в книжарницата ми излезе късметът.

— Открил си Ския?

— Учител е в местната гимназия.

— По дяволите! — Феникс отново се облегна и известно време мълча замислено, преди да продължи: — Буквално в задния ни двора, а? Как сме го пропуснали?

— Накарах Кий да провери датите и според него този Ския е тук от началото на учебната година, но е прилъгал първата си жертва, Мелани Шрайвър, едва преди две седмици. Втори бил братовчедът на Саша, Брет. Хлапето не е от най-блестящите ученици, така че шансовете му да влезе в колеж били нулеви. Но след като врекъл душата си, го приели в университета на Колорадо в Боулдър — той погледна към Феникс. — Освен това спечелил от лотарията и си купил джип.

— Продал си е душата, за да учи в колеж и да си купи някаква скапана кола?

— М. твърди, че първоначално се противил, но Ерикс настоявал той да е първият, понеже бил най-популярното хлапе в Телюрайд. Онзи Ския привлякъл първо майката и след като се заклела, придумала и сина си.

— Колко е могъща майчината обич! — Феникс въздъхна. — Ами другите?

— В момента са двама, един приятел на малкия Шрайвър и гаджето му. Доколкото можах да преценя в кафенето, не са смотаняци като онези от Сан Франциско.

— Ерикс си е взел поука. За да привлече повече хора, трябва първо да спечели най-харесваните.

— Явно това му е новата стратегия, да примамва млади хора.

— Направо се чудя как не се е сетил по-рано.

Джакс се опита да мисли за нещо друго, но хлипането на Саша се бе загнездило в мозъка му заедно с ужасните неща, които й бе наговорила леля й. Не че се учудваше. Мелани Шрайвър не можеше да контролира злобата си. На изгубените души им беше нужно много време, преди да се научат да обуздават ненавистта си към хората, които, за разлика от тях, бяха господари на собствения си живот, на собствената си душа. Бяха раздразнителни, злобни и жестоки и често ставаха агресивни. Ако успееха да избегнат Мефисто и заточението в Ада на земята, в крайна сметка стигаха до прозрението, че биха спечелили повече души за Ерикс, ако не се държат като пълни задници. Но през първата година от новия си живот на марионетки в ръцете на Ерикс, изгубените души като правило бяха ужасни хора.

— Не се терзай чак толкова, Джакс. Утре рано ще разузнаем нещата и до два-три дни ще имам план как да ги хванем. А щом лелята и братовчедът изчезнат от картинката, Саша няма да е толкова нещастна.

— Това определено ще помогне, но не мога да те лъжа, Феникс. Нямам никаква представа как да подходя, нито какво да й кажа.

— Ами винаги можеш да й разкажеш всичко направо, но пък така рискуваш да ти каже да се разкараш. А хич не е лесно да спечелиш момичето, което харесваш, ако не можеш да припариш до нея. Според мен трябва да се мотаеш по местата, къде то ходи, и да се опиташ да се държиш като нормален човек. Постарай се да се сближиш с нея по нейния начин и постепенно й разкажи някои неща, малко по малко.

— Ако не друго, проявява известно любопитство. Преди да се разплаче, провери в Гугъл какво е Анаво.

— Откри ли книгата на Бенингтън?

— Не, но аз я открих и оставих страницата отворена на компютъра й. Ще я види, като се събуди — той потърка очи. Не беше мигвал. — Паникьосвам се, защото имам един-единствен шанс. Ако не се получи, ако реши, че не може да ме понася, значи край. Играта свършва.

— Действай бавно и бъди много търпелив.

— Как да проявявам търпение, когато живее с две изгубени души? Умирам от страх да не разберат, че е Анаво, и да кажат на Ския. Моментално ще я замъкне при Ерикс.

— Ще действаме максимално бързо, за да се отървем от тях. Междувременно колкото и да ти е трудно да устоиш, недей да спиш с нея. Недей да я маркираш, преди да е прегърнала идеята изцяло, защото ще прецакаш всичко като мен.

Преди повече от сто години Феникс бе намерил Джейн, но Ерикс му я беше отнел. Отвлякъл я бе, после бе изчакал да се втурнат да я спасяват и я бе убил пред очите им. Феникс буквално бе полудял, разяждан от мъка и вина. По онова време не им беше съвсем ясно как стоят нещата с Анаво, понеже Джейн беше първата и безкрайно се бяха изненадали, когато внезапно се бе оказало, че усещат присъствието й така, както долавяха присъствието помежду си — знаеха къде се намира всеки един от братята дори когато бяха на хиляди километри разстояние. И едва когато Феникс сподели, че се е любил с Джейн, им бе хрумнало, че може би причината се крие именно в това.

За съжаление Ерикс притежаваше същите умения и докато разберат, че щом те усещат присъствието на Джейн, значи и Ерикс го долавя, вече беше твърде късно. Ерикс бе пристигнал в Лондон, за да провери защо наред със съзнанията на по-младите си братя долавя и чуждо присъствие, и разбира се, я беше намерил. И тъй като не можеше да допусне Джейн да остане с Феникс и да се превърне в Мефисто, или пък да му роди деца и те да станат Мефисто, я беше погубил. А Феникс още страдаше от постоянното чувство за вина.

Известно време погледаха футбол, после Феникс се обади с безизразен глас.

— Трябва да я пазиш от нещо, което дори не знае, че съществува, и същевременно да я накараш да те заобича. Ще стигнеш до един момент, в който ще си мислиш, че отговорът е да преспиш с нея, но така няма да се получи, Джакс. Тя няма да го възприеме като теб и в крайна сметка просто ще си я маркирал, ще я лишиш от избор, ще трябва да дойде тук, единственото място, където Ерикс не може да я убие. Но не забравяй, че дори да бъде принудена да живее тук, в планината, за да се спаси от Ерикс, пак може да реши да не стане Мефисто. Не е длъжна да те приеме, дори да носи знака ти. Може да стане Лумина и да се омъжи за някой от тях. Мисли в тази посока повече отколкото за голото й тяло.

— Благодаря за съвета, братле, но изпреварваш събитията. Първо трябва да реша как да се запозная с нея.

[1] На английски името на героя (Ajax) се произнася „Биджакс“, откъдето идва и малкото му име — Джакс — Б.р. ↑

[2] От пургатории (лат.) — чистилище, място за очистване на душите след смъртта. — Б.р. ↑

Трета глава

Събуди я мобилният телефон. От долния етаж звънеше Тим, явно му беше трудно да се качва по стълбите.

— Гладна ли си? — попита.

— Май да. — Колко ли беше часът? Тя седна в леглото и се огледа. Отворен ли беше оставила лаптопа?

— Слез за вечеря. Мел прави пържоли.

Стомахът й изкъркори, а устата й се напълни със слюнка. Май нямаше смисъл да отлага. Нямаше как вечно да избягва Мелани, нали живееше в същата къща.

— Ей сега идвам.

Затвори телефона, стана и отиде при компютъра, разтърка сънените си очи и примижа срещу екрана. Не беше зареждала такава страница. Файлът беше в PDF формат, страници от книга. Онази на Бенингтън.

Втренчи се в екрана с чувството, че полудява, защото нямаше представа как файлът се е озовал там. Някои от редовете сякаш я чукнаха по челото.

И Аврора напусна Едем, а Господ Бог и прати другар с чист дух, и така се сложи начало на потомците им, Анаво, люде на светлината, и беше народът им съвършен и хармоничен така, както искаше Господа. Прехвърли няколко страници по-надолу. И изпрати тогава Луцифер своя слуга, Мефистофел, да прокрадне злото в сърцата на Анаво, както беше сторил в Едема. Най-силните избегнаха гнусното му влияние и се пръснаха по земята, та да носят плода на светлината си. И оттам насетне ще се познават по знака на Аврора, лъчите на Алфа, онова начало, което Господ Бог пожелал, когато сътворил света и човека по свой образ и подобие.

Саша неволно отстъпи назад и отново разтърка очи. Как все пак се бе оказал на екрана й този файл? Може пък да е бил прикрепен към дисертацията на онзи тип от „Принстън“ и да се е отворил автоматично.

Докато слизаше по стълбите, се замисли за белега, който носеше по рождение — сложно оформена, извита буква А, съвсем миниатюрна, заобиколена от лъчи… „знака на Аврора, лъчите на Алфа“.

За първи път се запита дали все пак нямаше зрънце истина в тая история с Анаво.

Зае мястото си на овалната дъбова маса в кухнята и забеляза, че всичко е чисто. Нямаше мръсни чинии, нито разпилени по пода бонбони. Мелани така и не продума, изобщо не я погледна, докато се суетеше около масата, където постави купа с грах и кошничка с хлебчета до чинията на Тим. Той се пресегна, взе си хлебче, намаза го обилно с масло и натика половината в устата си.

Мелани най-после седна, извърнала очи към хола на долния етаж.

— Дано дойдат скоро. Брет не обича да му изстива яденето.

Невероятно. Тревожеше се, че Брет ще се сърди, ако вечерята му изстине, макар сам да си беше виновен, че не слиза, когато го повикат. Саша се вторачи в леля си, затърси някаква прилика между баща си и тази побъркана жена. Нима бе възможно брат и сестра да са толкова различни?

На вратата се позвъни и Мелани скочи да отвори. Върна се след секунда, следвана от тъмнокос мъж. Сплела пръсти пред гърдите си, с порозовели страни и светнали оживени очи, Мелани бе неузнаваема.

Саша я изгледа. Какво й ставаше?

— Тим, виж кой ни е дошъл на вечеря!

Тим вдигна очи, кимна бегло, после се пресегна за ново хлебче.

Мелани посочи на мъжа стола до Саша, но той се поколеба. Тъмните му очи се присвиха, докато я оглеждаше. Саша потръпна и отклони поглед.

— Саша — обади се Мелани задъхана, ухилена, сякаш Дядо Коледа й бе дошъл на гости, — това е Емил Бруно, учителят по история на Брет.

Господин Бруно се приближи, заобиколи масата, мина зад гърба й и се спря до дясната й страна. Нещо в него я плашеше. Не че изглеждаше агресивен, но имаше нещо по-тъмно, по-зловещо.

Като у Алекс.

Цялото й тяло настръхна.

Той дръпна стола и седна, твърде близо, за да се чувства спокойна. Внезапно, съвсем неканена, в главата й зазвуча Господната молитва. „Отче наш, Който си на небесата! Се свети Твоето име.“ Това я стресна почти колкото и присъствието на непознатия. „Да дойде Твоето царство, да бъде Твоята воля, както на небето, тъй и на земята“.

Цялата подскочи, когато непознатият се обади с мазен, копринен глас, подправен с едва доловим акцент.

— Много ми е приятно да се запознаем, Саша. Какво прекрасно име. Някога познавах една друга Саша. Беше почти толкова хубава, но тъмнокоса и по-възрастна.

Ласкател досущ като Алекс. И той вечно й повтаряше колко е красива, умна, талантлива. Хвърляше един поглед на рисунките й, понеже майка й държеше да му ги покаже, и се впускаше в хвалебствия. Лицемерието му бе безкрайно прозрачно. Не можеше да разбере как майка й не вижда какво се крие зад подмилкването. Явно се бе усетила чак когато бе започнал да я притиска да предаде съдържанието на сейфа и едва тогава му бе казала да се разкара.

Мелани занарежда полушепнешком.

— На Саша майка й я депортираха в Русия, а на нея не й дават да замине, така че сме принудени да я подслоним, докато…

— Достатъчно — сряза я Тим. — На никого не му влиза в работата защо Саша е при нас и не сме принудени да я приемем. Тя е гост. Част от семейството. Престани вече!

Мелани се усмихна на господин Бруно.

— Така де, нали и аз това казвам, че Саша е при нас, понеже си няма други роднини.

— Роднините са навсякъде около нас — подхвана господин Бруно. — Светът е нашето семейство. Приятелите са семейството ни. Не смяташ ли, че приятелите са едно от най-важните неща в живота, Саша?

— Да — измърмори тя, без да го поглежда. Не искаше да среща погледа му.

Тим го прекъсна.

— Хлябът свърши.

Мелани скокна да донесе още. По стълбите се чуха стъпки. Брет и Крис пристигаха.

Колкото и да бе странно, Саша се зарадва. Поне щяха да отклонят вниманието на Бруно от нея. Всяко мускулче в тялото й бе напрегнато, готова бе да скочи от стола и да избяга от този ужасяващ човек.

— Хей, господин Бруно! — Брет очевидно бе във възторг да види учителя си.

Крис беше по-сдържан.

— Здрасти — каза той и вирна брадичка, а после насочи вниманието си към масата. Седна и си взе печен картоф.

Тим изяде поредното хлебче.

Мелани сложи голяма сочна пържола в чинията на Брет. Той заби нож и се намръщи.

— Много си я препекла, мамо. Знаеш, че мразя препечено месо. — После я прониза с вилицата си и я захвърли на пода.

Саша буквално зяпна от изумление.

Мелани изприпка до печката и цъкайки с език, се захвана да приготвя нова пържола, като от време на време измърморваше по някое извинение. Невероятно! Пъхна втората пържола в скарата и се върна да сервира на господин Бруно. После на Тим, накрая на Крис. А когато се завъртя за последен път, каза:

— Съжалявам, Саша, май тази вечер ще си вегетарианка.

„Насъщния ни хляб дай ни днес.“ Нямаше друго, освен грах. Картофите не стигаха за всички, а никой не предложи да подели порцията си с нея. Хлебчетата бяха изчезнали. Мелани ядеше някаква странна зърнена смес с вид на кафява каша. „И прости нам дълговете ни, както и ние прощаваме на длъжниците си.“ Стомахът й отново възнегодува, а миризмата на пържолите напълни устата й със слюнка. „И не въведи нас в изкушение…“

— Е, Крис — обади се господин Бруно, — ще дойдеш ли на срещата довечера?

Крис поклати глава, без да вдига очи от пържолата си, и измърмори нещо за домашна работа.

— Е, хайде, хайде, нали е петък. Защо не се присъединиш към нас?

Саша упорито дъвчеше граха си, макар да й се виеше свят и да й се гадеше. Точно както се чувстваше и в присъствието на Алекс.

— Ами ти, Саша? Не би ли искала да се присъединиш към нас довечера?

— Ами, не, не мисля. Доста съм уморена.

— Така ще можеш да се запознаеш с някои от съучениците си. И да си по-спокойна през първия учебен ден. В момента групата ни е малка, но това ще се промени, нали, Мелани?

— Със сигурност. В днешно време хлапетата се разсейват по толкова много излишни неща, че е чудесно да си имат своя групичка с общи интереси, да се забавляват заедно. Ще ми се да дойдеш, Крис. Ще ти хареса, сигурна съм.

— Остави го на мира — обади се Тим с пълна уста. — Глупавият ви таен клуб хич не го интересува.

Господин Бруно не даде вид да се е засегнал. Все така спокойно отвърна:

— Разбирам предразсъдъците ти, Тим, но не си ли съгласен, че за младите хора е полезно да чувстват, че имат свое местенце, че са част от по-голяма общност?

Тим се направи, че не го чува. Напрежението във въздуха бе съвсем осезаемо и болезнено неловко.

Мелани запълни неудобното мълчание с кратка реч колко е трудно да си тийнейджър в днешно време. После се обърна към Саша и заяви с фалшива усмивка:

— Трябва да идеш и да се опиташ да се сприятелиш с някого. Гимназията в Телюрайд е малка, децата общуват в затворени групички. Ще останеш без приятели.

— Благодаря за загрижеността. Знам точно колко е важно щастието ми за теб.

Мелани изостави преструвките и се намръщи.

— Добре тогава, малка неблагодарнице, стой си тук и прави компания на Тим. Ще се спукате от смях. Или пък на Крис. Страшно е забавен, с нос, заврян в тъпите видеоигри.

— Мелани — подхвана Тим с нисък, заплашителен тон, — знам номера наизуст.

На кого ли заплашваше да се обади? Вероятно лекар или заведение за психично болни, нямаше какво друго да бъде. Но за каквото и да ставаше въпрос, заплахата свърши работа. Мелани го изгледа ядно, но не каза нищо повече.

Несмутен от напрежението и грозните думи, господин Бруно продължаваше да се храни, сякаш нищо не се беше случило. Брет лапаше, напълно глух за всичко. Крис хапна малко, после бутна стола си назад, стана и излезе.

Саша побърза да довърши порцията грах, извини се и се накани да стане.

— Мелани — обади се господин Бруно, — сигурен съм, че можеш да й предложиш още нещо да хапне. Не можем да оставим новата ни ученичка да припадне от глад, нали?

— Искаш ли каша от ленено семе? — предложи Мелани с половин уста.

Как ли пък не, с малко кал за гарнитура.

— Не, благодаря ти.

— Много ми беше приятно да се запознаем, Саша, и с нетърпение очаквам да се опознаем по-добре. Много се гордея, че поддържам приятелски отношения с всичките си ученици. Именно по тази причина учредих Гарваните.

„… но избави ни от лукавия“ Саша хукна нагоре, прескачаше стъпалата по две наведнъж, тичешком измина коридора и нахълта в стаята си. Едва се добра до банята и повърна граха, а гласът на Бруно продължаваше да отеква в главата й. Гарвани. Гарвани. Гарвани.

Тази нощ сънува странни сънища. Под носа й се разтегнаха безкрайни маси, отрупани с превъзходна храна, която изчезваше, преди да успее да я докосне, а в следващия момент видя майка си, затънала до колене в сняг, да скита и да търси къде да се скрие от гигантските руски войници по петите й. А после сънува Гарваните, студения, вмирисан склад, камъните. Наново изживя всеки един миг, чак до последния си спомен — как се бе обърнала към Бог за помощ, за спасение. След това нишката се оплете, съвсем се обърка, като всеки друг лишен от смисъл сън. Гарваните внезапно замръзнаха на място, остана само Алекс, който я заплашваше, канеше се да я убие, а после неочаквано изчезна и се появи някой друг — мрачен, злокобен силует, който мълвеше непонятни, но странно успокояващи думи. Искаше да се събуди, но видението продължаваше, а страхът й се стопи в очакване, сякаш предстоеше да се случи нещо невероятно.

И тъкмо сънят взе да става приятен, макар и странен, Саша рязко се събуди и изписка уплашено, защото край леглото и имаше някой — надвиснала в тъмното сянка.

— Само по-спокойно — чу раздразнения глас на Брет. — Баща ми заръча да те водя на ски, така че ставай и се приготвяй.

Нямаше желание да ходи, където и да било с Брет. Не само, че беше грубиян, но и Гарван. Какво странно съвпадение, да се натъкне на втори таен клуб в градче на стотици километри от Сан Франциско, чиито членове също се наричаха Гарвани, а начело му също стоеше мъж, който ужасно я плашеше. Всъщност май нямаше как да е съвпадение.

— Не мога да карам ски.

— Знам, че не можеш, а и не умирам от желание да те уча, но старият не ще да ми даде пари за лифта, ако не те взема. Трябвало да се научиш да караш, щом ще живееш тук. В Телюрайд всички карат.

Дали да не му даде парите, та да я остави на мира?

— Колко струват билетите?

— Картата е стотачка на ден.

О! Не можеше да се раздели с такава сума.

— Гадна работа.

— На мен ли го казваш. — Той тръгна към вратата. — Ще ползваш екипа на мама. В дрешника е, в дъното на коридора. И по-живо. Тръгваме след половин час, първо ще минем през Блубърд и после се качваме към лифтовете.

— Какво има в Блубърд?

— Закуска — Брет излезе.

Май се налагаше да се примири, че денят ще е отвратителен, но поне щеше да хапне.

— Саша ще ходи на ски.

Джакс седна в леглото, долепил телефона до ухото си.

— Току-що пристигна и вече тръгва на ски?

— Тръгна от къщата, облечена в ски екип, а върху хамъра на братовчед й имаше два чифта ски, така че явно отиват да карат. В момента май са тръгнали към Блубърд — поясни Малик.

Джакс прокара ръка през косата си, после потърка очи.

— Дали изобщо може да кара?

— Не знам, но мога да разбера. Искаш ли да я проследя нагоре по пистите?

— Аха, дръж я под око, а аз ще дойда след малко и ще ви намеря.

— Ако не знае да кара, ще имаш чудесен повод да се появиш на сцената. Можеш да й предложиш да я научиш.

— Може — той се намръщи. — Ама ще е неловко.

— Сигурно, но ако не друго, ще можеш да се навърташ и да издебнеш някаква възможност.

— Благодаря, Малик — той затвори и тръгна към банята.

Брет почти не продума в колата, а когато стигнаха кафенето, седна в едно от сепаретата при три други момчета и я заряза. Не че й пукаше. Саша се настани на бара и срещу петнадесет долара получи гигантска чиния с храна, която погълна с огромно удоволствие.

Когато излязоха на паркинга, Брет й представи приятелите си. Единият беше Томас Васкез, високо момче с тъмночервена коса, симпатичен на вид, после Мейсън Диксън, набит тип, който й напомняше на Чарли Браун. Третият, Кели Истър, когото Брет наричаше Ист, беше много привлекателен, с руса коса и зелени очи. Той я изгледа от горе до долу и отбеляза:

— Обзалагам се, че духаш яко с тая пухкава устичка.

И в „Сейнт Майкъл“ имаше такива — момчета, които си мислеха, че като говорят мръсотии, са страшно забавни, свръхмъжествени или нещо такова, без въобще да им хрумва колко тъпо звучат. От опит беше научила, че единственият начин да се справи с такива като Ист бе мигом да отвърне на удара.

— Аз пък се обзалагам, че си яко тъп.

Вместо да се обиди, както й се искаше, той се разсмя.

— Шрайвър, защо не си ми казвал, че имаш такава готина братовчедка?

— Не знаех. Баща й и майка ми се мразеха, така че даже не съм я виждал.

Ист тръгна към малкото си бяло комби.

— Ще се видим на лифтовете.

Брет се запъти към хамъра, а Саша го последва. Докато пътуваха, той реши да я предупреди:

— Хич да не ти хрумват разни работи за Ист.

— Шегуваш се, нали?

— Хайде, хайде, нали те видях как му оглеждаш пакета.

Би било забавно, ако не беше толкова обидно.

— Весело ли се живее в Страната на приказките?

— Преструвай се, колкото си искаш, аз нали те видях. Може и да ти е навит, ама гаджето му, Джулиан, е супер ревнива. Истинска кучка.

Май говореше сериозно. За бога!

— Да, да, добре, както и да е.

На физиономията му се изписа разочарование, вероятно защото не бе успял да я вбеси.

След известно мълчание се обади отново:

— Хич няма да ти е лесно в училище, Саша. Разгледах ти страницата във Фейсбук снощи и май в предишното училище си имала доста приятели. Тук няма да е същото, да знаеш. Училището е съвсем малко, горният курс сме само трийсет.

Саша го изгледа. Какво му ставаше, защо изведнъж бе решил да демонстрира загриженост?

— Ще се оправя, но благодаря за сведенията.

— Ако станеш Гарван, ще ти е далеч по-лесно, да знаеш.

Спомените я връхлетяха и Саша отново се озова на Кей 26, а Гарваните мятаха камъни по нея.

— Не съм много по груповите работи.

— Помисли си поне. Получавам допълнителни точки, ако привлека нов член.

Ясно защо любезничеше толкова.

— Точки ли? За какво? Да няма някаква награда?

Той помълча малко, после каза:

— Полагат ми се привилегии, един вид.

Саша се сети за хвалбите на Дейвид Холистър, как се бил изкачил в йерархията. Явно нещо такова имаше предвид, не че й пукаше.

— И в предишното ми училище имаше Гарвани, но миналата нощ всички до един загинаха при инцидент в морето.

Брет извъртя волана толкова рязко, че колата поднесе в снега. Когато успя да я овладее, процеди грубо:

— Какво искаш да кажеш?

— Че съм наясно каква е работата с Гарваните, знам за Ерикс и клетвата. И както казах, не е за мен.

— Какви бяха Гарваните в твоето училище?

— Свити деца, общуваха трудно и не успяваха да се впишат.

— Затова ли не щеш да се включиш? Мислиш си, че и в нашия клуб всички са загубеняци?

— Нямам представа кой членува във вашия клуб, така че не това е причината. Просто тая работа не е за мен. — И толкова. Не можеше ли да я остави на мира?

— Може би ако знаеш повече, ще размислиш.

Знаеше повече от достатъчно.

— Съмнявам се, Брет.

Той отново замълча, после подхвана наново:

— Сигурно ти е кофти, че така натириха майка ти в Русия, а ти остана сам-сама, но Ерикс може да ти помогне. Ела на следващата среща в понеделник и ще видиш, че е готино. Не каним, когото и да е.

— А кой е Ерикс всъщност? Откъде се е взел и защо толкова иска хората да му се кълнат, че ще го следват? Не схващам какво печели от тая работа.

Брет вдигна рамене.

— Просто разсъждава по различен начин. Не е религия. По-скоро начин на живот, прави те по-щастлив.

Саша обаче не смяташе, че Гарваните в „Сейнт Майкъл“ се чувстваха кой знае колко щастливи. Вечно се забъркваха в сбивания и ги наказваха да остават след часовете заради злобните шеги, които си правеха с другите.

— А и умее разни неща, премахва гадостите в живота ти, например това, дето са изгонили майка ти.

— За теб какво направи?

Брет се подсмихна леко.

— Оценките ми в училище и резултатите от SAT бяха доста слаби. Та май се налагаше да се откажа от колежа, но Ерикс ми помогна. Преди седмица получих писмо, че съм приет в университета на Колорадо — той й хвърли бърз поглед. — Освен това имах нужда от нова кола и точно след като се заклех, спечелих петдесет хиляди долара от лотарията. Мама ме закара до Колорадо Спрингс и си взех този хамър.

Значи такава била работата. Полагаш клетвата и ти се сбъдват едно-две желания. Сети се как Миси беше отслабнала, а хилавият Кейси Милс си бе спечелил място в отбора.

— Ист също е Гарван — добави Брет. — Както и гаджето му Джулиан.

— На тях какво им е дал Ерикс?

— Ист спечели конкурс за кратък разказ и получи стипендия. А Джулиан влезе в училище за модели.

— Как точно го прави? И защо толкова му е притрябвало хората да му се кълнат, че предлага такива неща в замяна?

Брет я изгледа сериозно.

— Вярваш ли в Ада?

Саша се втренчи в затрупаното от сняг шосе отпред и съжали, че бе попитала.

— Да, но не размишлявам често в тази посока.

— Ерикс не е точно човек, Саша. Баща му е паднал ангел, който води умрелите в Ада. — Явно бе доловил изражението на лицето й, защото побърза да добави: — Знам, че звучи странно, но кълна се, истина е. Ерикс иска да завоюва Ада от Луцифер и да промени света.

Искаше й се да вярва, че Брет е луд, но след случилото се в Сан Франциско и всичко, което й бе наговорил Алекс, започваше да се плаши, че може би имаше нещо вярно.

— Какво смята да промени?

— Иска Адът да прилича на Рая. Ако хората не се боят от смъртта, ще се държат различно. Няма да има толкова войни и убийства, нито толкова много лоши хора по света.

Имаше нещо сбъркано в тази теория, но в момента й беше трудно да схване какво.

— А единственият начин да превземе Ада е да намери достатъчно хора, които да го следват. Един вид като петиция — колкото повече хора се подпишат, толкова по-голямо внимание привлича. Ако събере милиони последователи, ако един голям процент от хората по света му повярват, ще се превърне в най-важното нещо, в единственото, което има значение. И Адът, какъвто го познаваме, ще изчезне, а Луцифер ще е най-обикновена душа, освен ако не се извини на Бог и не се върне в Рая.

Саша бе изумена. Брет явно си вярваше, а нямаше вид на човек, който се вълнува особено от каквото и да било, камо ли пък от религия.

— Откъде си толкова сигурен, че е такъв, какъвто твърди? Може просто да е смахнат.

— И аз така мислех в началото, Саша. Но като се запознах с него, ми стана ясно, че не е обикновен човек. Изглежда… различен, а и умее да върши неща, каквито никой човек не би могъл да направи.

— Какво например?

— Не мога да ти кажа. Това е една от тайните на Гарваните и сме се заклели нищо да не разкриваме. Но ако дойдеш на срещата, сама ще се убедиш.

— Искаш да кажеш, че и Ерикс ще присъства?

— Възможно е, но дори да го няма, господин Бруно ще ти покаже такива неща, че сериозно ще се замислиш на какво да вярваш и колко е важно нещата да се променят.

Никога не би последвала Ерикс, като знаеше на какво са способни последователите му. Хора, готови да пребият друг човек с камъни, едва ли щяха да направят света по-добър.

Ами ако Гарваните в Телюрайд научеха за рожденото й петно? Дали и Бруно знаеше за Анаво? И ако научеше за белега й, дали нямаше да насъска останалите да я убият? Хич не й се искаше да поема такъв риск.

Но беше ясно, че Брет няма да миряса, ако продължава да се дърпа, така че реши да отговори уклончиво:

— Ще си помисля.

Брет беше обещал да я научи да кара, но още щом слязоха от лифта, зърна някакво момиче с дълга червеникава коса и мигом я заряза.

— Дявол да го вземе, това е Райли Брайън. Хей, Райли, чакай! — Той се спусна след нея и остави Саша да се клатушка сама по нанадолнището след лифтената станция. Едва успя да се махне от пътя на по-опитните скиори, които бързаха към пистата.

Наложи се да се хвърли в една пряспа, за да спре. Огледа се и видя Брет да гони Райли, която уплашено поглеждаше през рамо.

Не беше лесно да изпълзи от пряспата, а после и да се добере обратно до лифта. Склонът пред нея приличаше на пропаст, а не на писта, и стомахът й се преобърна, само като го гледаше. Абсурд. Щеше да се наложи да се моли на чичкото от лифта да я качи обратно и да я върне до базата. Какво унижение.

Но докато се опитваше да събере смелост да го помоли, от лифта слезе някакво момче и се плъзна със ските си към нея.

— Добре ли си?

В гласа му се долавяше някакъв бегъл акцент, като че ли британски.

— Добре съм, съвсем добре.

— Сигурна ли си? Изглеждаш ми малко объркана — той се усмихна насреща й. — Спокойно можеш да си признаеш, че си объркала лифта. Постоянно се случва. Зелените писти са натам. Тази е черна, за експерти. Карала ли си досега?

— Не, никога. — Гласът му й беше познат. Целият й се струваше познат. Но нямаше представа кой е, така че реши, че вероятно й напомня на някого от Сан Франциско.

Очите му бяха скрити зад широка маска с огледално покритие, а на главата си бе нахлупил червена шапка, която не успяваше съвсем да скрие черната му коса. Лицето му беше съвършено, толкова красиво, че Саша не можеше да откъсне очи от него.

— Дай да тръгнем натам — кимна той на север, — към по-полегата писта, и ще ти помогна да се спуснеш.

— Много си мил, но не искам да те бавя. Ще помоля да ме върнат обратно с лифта.

Момчето поклати глава.

— В повечето случаи отказват. — Той се плъзна на метър-два от нея. — Хайде, няма страшно. Ще стоя плътно до теб.

Да се тътри след този невероятно готин тип, очевидно майстор скиор, беше почти толкова унизително, колкото и да се моли да я пуснат на лифта. Но той я чакаше, усмихваше се и се държеше безкрайно дружелюбно.

Когато успя да се изравни с него, момчето кимна одобрително.

— Ще се справиш, не се притеснявай. — Усмихна се. — Казвам се Аякс Декианос. Но всички ми казват Джакс.

— Саша Аненкова. Приятно ми е. — Усети уханието на канела като от горещ чай с подправки, топло и успокояващо. Защо ли миришеше толкова прекрасно? И нима бе възможно човек да изглежда така божествено?

Стресна се, като усети, че и той се е втренчил в нея, а усмивката му се бе стопила.

— Саша — промълви той. — Колко красиво!

За името й ли говореше? Или за нея самата?

— Доста необичайно име имаш — Аякс. А и фамилията ти, Декианос — гръцко ли е?

Той кимна.

— Но не съм грък. Мелез съм, откъдето и да ме погледнеш.

— В Телюрайдли живееш, или си дошъл да покараш?

— Отскоро съм тук, ще живея при баща ми, докато не завърша през май. Преди ходех в пансион в Англия, но ме изритаха, понеже си показах задника пред кралицата.

Англия значи! Това обясняваше акцента. Стори й се, че ъгълчето на устата му леко потрепва.

— Продължавай.

Той се ухили широко, разкривайки съвършено бели зъби.

— Е, добре, не го направих, но истината е далеч по-скучна.

— Дай да чуя.

— Реших да си се прибера у дома и да прекарам малко време със стареца, преди да замина в колежа. Ами ти? Май не си дошла в Телюрайд да караш ски.

— Доста си наблюдателен. — И двамата се разсмяха. — Известно време ще живея при леля ми и вуйчо ми, защото мама… — Не й се искаше да обяснява, затова излъга. — Мама е извън страната по работа.

— И ще ходиш на училище в Телюрайд?

— Точно така.

— Супер. Значи вече познавам един човек. — После посочи напред с щеката си и каза: — Хайде, ще те науча да караш. За нула време ще свикнеш.

И още как! А после можеше да спретне и космическа совалка с голи ръце.

— Успех тогава!

— Е, хайде, не бъди толкова песимистично настроена. Имаш идеалната структура за скиор.

— Така ли?

— Ама да. Имаш си два крака и две ръце.

— Ти на умник ли се правиш?

Отново тази усмивка.

— По-добре, отколкото на тъпак.

Той се плъзна напред и я изчака да го настигне, а после й обясни къде е сбъркала и кое движение е било правилно — не че бяха много.

В продължение на един болезнен половин час я учеше да се спуска по зелената писта, а при първия равен участък я хвана за ръка и я заведе до един паднал дънер сред дърветата, които обрамчваха пистата. Саша свали ските и охотно седна, а той се настани до нея.

— Ето, видя ли — каза й с широка усмивка. — Не беше толкова страшно, нали?

— Много си готин, но няма да те лъжа — предпочитам да се явя на изпит по математика, отколкото да карам още дори сантиметър.

— Толкова ли е зле?

— Колко има до долу?

— Горе-долу колкото сме минали до сега.

Чувстваше се скапана.

— От чисто любопитство, ако не се влачех с теб, за колко време щеше да се спуснеш от върха до долу?

— По тази писта ли? — Очите му светнаха палаво. — Десет минути. Може би осем, ако не валеше сняг.

Саша изпъшка.

— Ужасно съжалявам. И ужасно се срамувам.

— Всичко е наред и е излишно да се срамуваш. Както казах, хората постоянно бъркат лифта.

— Всъщност не съм сбъркала лифта. Дойдох с братовчед ми Брет. Обеща да ме научи да карам и ме качи на лифта, ама после ме заряза.

— Не знае ли, че не можеш да караш?

— Видя една готина мацка и моментално ме забрави.

Джакс се приведе напред, подпря лакти на коленете си и се загледа към пистата и скиорите.

— Гледай сега каква е тайната на карането. Трябва да се отпуснеш, да се успокоиш и да не се стягаш. Огледай се, почувствай планината, снега, наслаждавай се на вятъра в лицето. Ще има да падаш, вярно, но ако се случи, просто се остави на гравитацията. Недей да се бориш. — Той се обърна и я погледна със сериозно изражение. — Как ти звучи?

— Ще опитам.

— Чудесно. — Джакс измъкна малко плоско шишенце от джоба си, отвинти капачката и отпи, преди да й го подаде.

— Алкохолът не ми понася. Веднъж опитах, хем съвсем малко, и после цяла нощ прегръщах тоалетната чиния.

— Това не е алкохол. Сайдер с подправки.

Значи затова миришеше толкова приятно. Саша отпи една глътка и й се прииска да задържи шишето. Топлината плъзна по тялото й като разтопено масло. Отпи още веднъж.

— Невероятно е.

— Изпий го. Приятно е, нали?

Цялото й тяло бе просмукано от топлина.

— Сигурен ли си, че е сайдер?

— Съвсем — май пак го обземаше палаво настроение. — И може би щипка магия.

— Да не ме арестуват?

— Няма. Пий, Саша, и ще видиш колко ще ни е забавно надолу.

Тя изпи всичко до дъно и му подаде шишето.

— Благодаря ти, Джакс.

Беше страшно мил, неочаквано мил. Повечето готини момчета бяха така погълнати от себе си, че въобще не забелязваха околните, но той съвсем не изглеждаше самовлюбен. Напротив, изглеждаше едва ли не скромен, и толкова… добър. А комбинацията между външния му вид и добротата му бе неочаквана за нея и, без да иска, тя вече се чувстваше донякъде привлечена.

Всъщност какъв беше смисълът да се самозаблуждава? С мъка успяваше да се сдържа да не го зяпа. Странна работа. Хем изобщо не беше неин тип.

Последния път бе хлътнала по кльощаво, сухо, русоляво момче, при това стеснително — свиреше на кларинет в училищния оркестър и седеше на един чин с нея в часовете по химия. Тайлър Хъдсън. Колкото и да се мъчеше да флиртува с него, той никога не отвръщаше. Бяха добри приятели — и само толкова.

Тайлър беше точно нейният тип. Не харесваше едри мускулести мъжаги.

Не и досега.

Тя се изправи, сложи си ските и го последва обратно на пистата, съсредоточена и решена да се отпусне, както я бе посъветвал. И колкото и да бе невероятно, успя да се плъзне поне сто крачки, преди да падне. Остави се да се претърколи и бързо се озова обратно на крака. Ставаше все по-лесно. Вече наближаваха края, когато той се провикна:

— Искаш ли да се пуснем още веднъж?

Саша не можа да повярва на ушите си, когато се чу да отговаря:

— Искам.

Какво, за бога, имаше в шишето?

Това бе най-прекрасният ден в живота му. Саша бе очарователна, забавна и невероятно упорита. Гледаше я как постепенно набира увереност, как установява, че умее да кара не по-лошо от другите, виждаше искрената радост в прекрасните й сини очи — беше невероятно.

След третия път вече се чувстваше съвсем смела. Твърде смела. Науми си да се спусне встрани от основната писта, по тясната просека, която се виеше между дърветата и се включваше обратно в пистата. Джакс тръгна след нея и изпадна в ужас, когато я видя как лети напред и не успява да вземе завоя. Падна тежко и се опита да се претърколи, но кракът й се оплете в ските и се блъсна странично в една скала. Джакс чу, как костта изхрущява, и разбра, че е счупена още преди Саша да усети болката.

Със свито гърло се хвърли към нея и за малко сам да се пребие в скалата. Бързешком смъкна ските и коленичи до нея, припряно свали ръкавиците си, за да може внимателно да разплете бъркотията от ски, щеки и крака.

Саша лежеше в снега с разпилени златисти коси, мигаше срещу него, видимо уплашена, и се бореше със сълзите.

— Май трябва да викнеш спасителния отряд.

— Може би няма да се наложи. — Той се съсредоточи, положи ръце върху крака й, точно над счупената фибула. Костта бавно зарасна под пръстите му. После вдигна очи към лицето й и прочете точно това, което очакваше. Шок. Смайване. И страх.

— Как го направи?

Налагаше се веднага да й изтрие паметта да забрави, че кракът й е бил счупен, а той го е излекувал, и да помни единствено, че е паднала. И да не си спомня, че е видяла очите му без очилата.

Той ги метна настрана, приведе се над нея, плъзна пръсти в копринените й коси и я целуна. Тя имаше вкус на карамел — едновременно сладък и солен.

Саша отвърна на целувката едва след няколко секунди и Джакс осъзна, че дори сега продължава да го следва, да го имитира, както бе правила цялата сутрин. Беше толкова неопитна в целувките, колкото и в ските. На седемнайсет, почти осемнайсет, и никога не се бе целувала.

Имаше нещо така… невинно, невероятно, прекрасно в това, че бе първият, с когото се целуваше, че чак му стана неудобно от собствената му сантименталност.

Целувайки я, стоейки толкова близо до Анаво, Джакс за първи път разбра какво би било да постигне покой. Беше опияняващо. Невъзможно бе да се откъсне. Наложи се да впрегне огромно количество воля, за да отдели устните си от нейните, но дори и след това не се отдръпна изцяло, продължи да се взира в невероятните й очи с цвета на здрачаващо се небе, тъмносини и озарени от светлината на душата й. Тя го гледаше, без да трепне, без да го съди. Точно както в Сан Франциско — виждаше какво се крие в очите му, но не се страхуваше. Изпитваше любопитство, може би смут, но не и страх.

— Джакс, кой всъщност си ти?

Лицата им бяха на сантиметри едно от друго.

— А ти как мислиш?

— Не… не знам, но в момента в живота ми се случват всякакви странни неща и се чудя дали срещата ни не е нещо повече от щастливо съвпадение, както ми се стори първоначално.

— Ами ако ти кажа, че цял живот съм те търсил?

— Ще реша, че или ме сваляш по крайно изтъркан начин, или знаеш какво… хм… ме отличава от другите момичета.

Той приведе глава, докато устните му почти докоснаха ухото й.

— Ти си Анаво.

Саша цялата настръхна и извъртя глава, така че носовете им се опряха.

— Откъде знаеш?

— Умея инстинктивно да разпознавам Анаво.

— А ти… има ли причина да ме мразиш?

Явно се страхуваше да не я заведе при Ерикс, опасяваше се, че щом знае коя е, значи й е враг.

— Напротив, Саша. Заради това, което съм, не бих могъл да бъда с друго момиче, освен с Анаво. И това, че те открих, е ужасно важно за мен.

Тя се намръщи леко.

— Затова ли прекара цялата сутрин с мен?

— Затова те заговорих. А прекарах сутринта с теб, защото ми беше приятно.

Останаха да лежат в снега, втренчени един в друг. Накрая тя прошепна.

— Значи Анаво наистина съществува?

— Наистина.

Тя го целуна отново. Харесваше го, сигурен беше. Ако се придържаше към плана си, дали утре щеше да го харесва малко повече? Ами на следващия ден? Дали в крайна сметка щеше да се влюби в него? А дали той някога щеше да съумее да я обича така, както трябваше?

Джакс остави въображението си да се лута на воля, да бърза към деня, в който Саша щеше да го приеме, да прегърне безсмъртието и да стане Мефисто.

Като него.

Най-после откъсна устни от нейните, изправи се на крака и се втренчи в нея, дишайки накъсано, запъхтяно.

Тя с мъка се изправи до седнало положение и премигна срещу него, видимо объркана.

— Джакс, какво има? — После отклони очи и се изчерви. — Хич не ме бива в целувките, а?

— Не, Саша, беше прекрасно.

Тя цялата беше прекрасна, дете на светлината. Една на милиарди. Колко невероятно, че я бе открил. И цяло чудо, че бе предопределена за него. Но едва сега, за първи път от безброй много години, в които мечтаеше и се надяваше да открие своята Анаво, се замисли какво трябваше да се случи, за да може да я задържи. Тя трябваше да се съгласи да стане Мефисто, да се откаже тъкмо от онова, което й позволяваше да понася присъствието му. А когато промяната приключеше, когато окончателно се превърнеше в Мефисто, щеше да е като него, вечно преследвана от тъмната си страна. Щеше да загуби покой. Можеше ли да й причини такова нещо?

Но нима би могъл да се откаже? Тъмната му душа копнееше за светлината на нейната, жадуваше за нея, както удавник жадува за глътка въздух. Всичките му инстинкти го тласкаха към една и съща цел — да заяви правата си върху нея, да я задържи, да я направи своя и в крайна сметка да я превърне в Мефисто. Но инстинктите не отчитаха емоциите. Никога не му бе хрумвало, че би могъл да се колебае.

И все пак, докато гледаше прелестното й лице, широко отворените й бистри очи, се чувстваше като истинско чудовище, решено да опозори принцесата, да я завлече в тинята, за да заживее с нея.

Какво, по дяволите, му ставаше? Не можеше да си позволи подобна сълзлива сантименталност. Та от това зависеше много повече от собственото му изкупление. Имаха нужда от нея. Колкото повече нарастваха редиците им, толкова по-малко Ския и изгубени души щяха да бродят по света. Би могла да роди синове и дъщери, които също да станат Мефисто. Ако отказваше да се бори за нея заради себе си, то трябваше да го направи заради братята си, заради човечеството. Въодушевлението му се изпари напълно. Изтика чувството на вина, сложи обратно очилата си и изтри паметта й от последните десет минути.

Тя замига бързо-бързо с объркано изражение. Погледна надолу, докосна крака си, после устните си и накрая извърна лице към него и го погледна.

— Колко странно. За момент сякаш забравих, че съм си счупила крака и че ти го излекува, а после се сетих. — Тя поклати глава, сякаш да избистри мислите си. — Чух те да казваш: „Забрави всичко след падането“ и действително забравих, но после отново си спомних.

Дъхът му секна, обзеха го паника и ужас. Защо споменът не бе изчезнал? Такова нещо не му се беше случвало досега.

— Аз… ти…

Как беше възможно все още да помни? Не го помнеше от Сан Франциско, в това беше сигурен. А щом се бе получило тогава, защо не се получаваше сега?

— Как го направи, Джакс? — Тя се втренчи в него с широко отворени очи. — И защо го направи?

Супер. Бяха прекарали заедно едва три часа и вече бе успял да прецака всичко.

Четвърта глава

Саша беше потресена. Ясно беше, че човек, който лекува счупени крака с голи ръце, не е като другите, но когато Джакс свали очилата, вече нямаше никакво съмнение, че е много, много различен. Докато се взираше в очите му с цвят на абанос, в главата й нахлуха тъжни и страшни мисли. А после я целуна и непознатите усещания така я погълнаха, че можеше да мисли единствено колко го харесва, колко прекрасно бе да отвръща на целувката му.

Но за него явно не беше така и тя се почувства едновременно наранена и смутена.

— Защо ми ровиш из главата и се опитваш да ме накараш да забравя? Чак толкова ужасно ли се целувам, та реши да заличиш спомена — да не би да ми хрумне да чакам нова целувка?

Веждите му щръкнаха над очилата.

— Това ли си помисли?

Ако не се чувстваше по-скоро обидена, отколкото объркана, никога нямаше да изтърси такова нещо.

— А какво друго да си помисля? Нали видях как се паникьоса, как мигом съжали и поиска да върнеш нещата.

Той пристъпи към нея, хвана я здраво за ръцете и я дръпна на крака, после побърза да я прегърне, за да я предпази от хапещия студ.

— Ако изобщо съжалявам за нещо, то е, че ме смяташ за чудовище.

— Осъзнавам, че си много различен, но не си чудовище.

Джак отпусна ръце и направи крачка назад.

— Съжалявам, Саша. Надявах се, че ти и аз… че може би двамата… виж, никак не ме бива в тия работи. Единственото, което знам със сигурност, е, че те харесвам и че повече няма да те карам да забравяш каквото и да било.

— А защо очакваш да ти повярвам?

Той извърна поглед, обърна се към пистата.

— Може би е по-добре да не ми вярваш.

Саша зачака да се зарадва, че е права… да й се прииска да си сложи ските и да си тръгне, без да се обръща. Този човек щеше да й навлече неприятности, сигурна беше. Но защо тогава не помръдваше от мястото си, гледаше го втренчено и си мислеше колко е неустоим? Защо съзнанието непрестанно превъртеше сцената в снега, топлото му тяло върху нейното? Може би защото й беше първата целувка. Когато погледът му отново се върна на лицето й, вече не беше сигурна дали усещането действително е било така невероятно.

Имаше само един начин да разбере. Без да се колебае, тя преодоля разстоянието помежду им и изви шия, за да го погледне в очите.

— Ще ме целунеш ли пак?

— Ако ми позволиш.

Саша протегна пръсти, смъкна очилата от лицето му и ги пусна в снега.

Джак обгърна раменете й с шепи и за миг на лицето му ясно се изписа някаква вътрешна борба, но после я притегли към себе си и сведе глава.

— Не забравяй, че сама пожела — прошепна точно преди да прилепи устни до нейните.

Вкусът бе същият като по-рано — сладостен, тръпчив и апетитен, като греяно вино, сайдер с подправки или горещ билков чай — всичко на тоя свят, което бе топло и уютно.

Но самата целувка не беше като предишната. Не беше сладка. Не беше нежна.

Може и да не беше обикновен човек, може би изобщо не беше човек, но майко мила, как само се целуваше! И явно не го правеше за първи път. Пръстите му се плъзнаха в косата й, задържаха главата й, извиха я леко, за да може да я целуне по-дълбоко. Устните му бяха топли, дори горещи. Тя се притисна в него, пъхна ръце под якето му, обгърна гърба му и се вкопчи в червения му пуловер.

— Не знаех, че да се целуваш, е така невероятно — прошепна тя, допряла устни в неговите. Първия път целувката бе съвършена, но я нямаше тази жажда, не я притискаше толкова плътно, че да усеща как гърдите му се надигат и свиват до нейните.

— Невероятната си ти, Саша.

Тялото й сякаш се движеше от само себе си, притискаше се в неговото, извиваше се, тръпнеше. Мускулите на гърба му се изопнаха под дланите й и ръцете му я прегърнаха силно. После той внезапно прекъсна целувката, притисна главата й до рамото си и долепи буза в косата й.

— Не разбирам защо поиска да те целуна, но много се радвам, че го направи.

Саша въздъхна, пое дълбоко от аромата му и неохотно си призна, че се бе надявала да остане разочарована, да реши, че в целувката няма нищо специално, че само така й се е сторило, защото й е било за първи път.

Но всъщност копнееше това да не свършва никога.

— Разкажи ми кой си, Джакс.

— Страх ли те е?

Той имаше най-странните очи на света, умееше да лекува с докосване и да изтрива спомени, но нито за миг, откакто го бе срещнала горе при лифта, не бе изпитала страх. Напротив. Присъствието му през последните няколко часа бе събудило бледата надежда, че може би не всичко на тоя свят е ужасно.

— Не отговаряш. Може би все пак се страхуваш.

— Не. Трябва ли?

Той я целуна по косата.

— Никога, Саша. Никога, никога не се страхувай от мен.

— Случвало ли се е и друг път? Да не успееш да изтриеш спомените на някого?

— Ти си първата. Но всъщност, ако трябва да съм честен, не ми се налага често да го правя. Оправих ти крака, за да не започваш училище в гипс. А те целунах, защото ми се искаше, очилата си свалих, за да виждам очите ти по-добре. Не знам защо не успях да те накарам да забравиш, но се кълна, че никога повече няма да опитвам.

Ужасно й се искаше да му повярва.

— Май е най-добре да те пусна и да си вървя.

Устните му се плъзнаха по лицето й, целувайки челото, носа и слепоочията.

— Да, така ще е най-добре.

Тя не помръдна.

Стояха прегърнати, притиснати един в друг, заслушани в свирещия сред клоните на боровете вятър, сред снега, който меко се сипеше. Беше един от онези мигове, които нямаше да забрави цял живот.

Джакс наклони глава и приближи устни до ухото й.

— Бягай, Саша. Ако можеш, бягай, сякаш те гони дяволът, и не се обръщай назад.

— Не искам да бягам — прошепна тя задъхано.

Той отново я целуна, притисна я толкова силно, че петите й се отлепиха от земята. Усещаше отчаянието му, осъзнаваше, че това, което се случва, не е нормалната емоция между момче и момиче. Това я плашеше и същевременно се чувстваше толкова жива, толкова будна, сетивата й бяха изострени за всичко наоколо — вика на птица над главите им, тихото проскърцване на снега под краката им, извивката на тялото му под дланите й, вкуса на устните му, дори топлината на дъха му.

А когато Джакс вдигна глава и се вгледа в очите й, почувства, че буквално се дави в емоциите, които я заливаха. Очите му я караха да се чувства като друг човек, сякаш знаеше неща, които бе невъзможно да знае.

— Не побягна. Това значи ли, че ще ми дадеш шанс?

— Ако ти дам, ще ми обясниш ли кой си? Защо очите ти са толкова странни?

— Ще обясня. — Той я пусна и отстъпи назад. — Дай ми една седмица и ще ти обясня каквото искаш.

Част от нея искаше да знае още на мига. А другата изобщо не искаше да знае. Но все пак кимна.

— И ще ми кажеш откъде знаеш за Анаво?

Той се наведе да си вземе очилата и ги сложи отново.

— Всичко ще ти кажа.

Докато се взираха един в друг, ужасяващ писък раздра въздуха и Саша подскочи.

— Май… някой падна.

С помръкнало изражение Джакс кимна към пистата.

— Да вървим.

Десет минути по-късно, когато стигнаха базата, пред ниските сгради на планинското селище вече се тълпяха хора. Саша се приближи към групичката и попита някаква жена какво се е случило.

— Някой е паднал от Дяволския рид. От спасителната служба току-що се обадиха, че момичето си е счупило врата.

По гръбнака й пролази тръпка на ужасяващо предчувствие.

— Кое момиче?

— Ученичка от гимназията в Телюрайд. Райли О’Брайън. Такова мило, прекрасно дете. Голяма трагедия.

Зад гърба на Саша се чу познат глас и тя се обърна тъкмо когато Брет и Ист спряха на няколко метра от тях. Хилеха се и Саша изтръпна, когато се поздравиха с юмруци.

— Какво има? — обади се Джакс. — Познаваше ли я?

Саша се обърна, наведе се към него и прошепна.

— Не, но точно заради нея ме заразя братовчед ми. Хукна да я гони, а тя все поглеждаше назад, сякаш я беше страх. А виж го сега. Смее се.

— И мислиш, че има нещо общо с падането?

Саша се вгледа в огледалните му очила, в собственото си изкривено отражение.

— Ще ме помислиш ли за луда, ако така смятам?

Джакс я заведе в близкия ресторант, но успя да я придума да му разкаже всичко едва на десерта. Тя заразказва за депортирането на майка си, за Гарваните и за Алекс Касамов, за срещата с господин Бруно, както и какво й бе казал Брет по пътя за планината. Мисълта, че Саша е седяла на една маса със Ския, го уплаши до смърт, но успя да запази самообладание. Чудесно бе, че му се доверява, но трябваше да я предупреди. Да обясни колкото се може повече, без да разкрие нещо, което да я отблъсне.

Реши да започне с Анаво.

— Значи мислиш, че Брет е бутнал Райли от ръба, понеже е смятал, че е Анаво.

— Знам, че звучи абсурдно, но е така заслепен от този Ерикс. Каза, че получава допълнителни точки, ако привлече нов член, така че може би е решил, че ще му дадат точки и ако убие Анаво.

— А защо е решил, че Райли е Анаво?

— Нямам представа. Може би се е страхувала от Бруно, както аз се страхувах от Алекс Касамов. Алекс каза, че заради това ме е заподозрял.

Джакс беше наясно, че Райли не е Анаво. Виждал я беше из градчето. Братята му също. Вярно, беше много хубава, но щяха да усетят, ако беше Анаво.

— Може би се е пробвал да я сваля — предположи той, — тя го е отрязала, а той така е побеснял, че я убил. Може би не е искал да я бутне. Може би всъщност не я е бутнал.

— Прав си. Май малко прибързвам със заключенията, но още не мога да се отърся от онази история в Сан Франциско. — Тя сведе очи към масата и се замисли. — Направо е нереално. Как е възможно да ме мразят толкова, че да решат да ме убият?

Джакс продължаваше да се ядосва, че не бе успял да изтрие паметта й, дълбоко озадачен, че предния път се бе получило, но не и днес.

— Казваш, че си припаднала, а когато си се събудила, вече се е зазорявало и всички са били изчезнали. Ако са искали да те убият, защо не са го направили?

— Може би са решили, че съм мъртва.

— И никой не е проверил?

— Сега ми се струва глупаво. Ако си решил да убиваш някого, а после го оставиш жив, може да свидетелства срещу теб, нали така? Не ги ли е било страх, че ще ида в полицията?

— Едва ли. Не би могла да докажеш нищо. Каза, че не си имала нито рани, нито синини.

Саша съвсем се смути.

— Нищо не схващам, Джакс. Не беше сън, нито халюцинация. Когато се свестих, целият под беше в кръв и камъни… — Очите й се разшириха. — Знаеш ли, снощи сънувах същото, но беше някак изкривено, както се получава в сънищата. Всички Гарвани се вцепениха и от нищото се появи някакъв тип. Намушка Алекс, а после ме… — Тя млъкна и в продължение на няколко секунди се взира в него, преди да продължи. — Ме излекува.

Джакс загреба малко чийзкейк и се престори, че не е усетил нито паузата, нито погледа й.

— Как изглеждаше онзи от съня?

— Не знам. Лицето му беше в сянка, а гласът му звучеше някак глух. Беше облечен в черно.

Значи споменът за него от онази нощ не беше изчезнал и чакаше подходящ момент да изплува в съзнанието й. По някаква причина, може би защото беше Анаво, паметта й отказваше да се предаде, както при останалите хора.

Невъзможно бе да предвиди кога ще си спомни и останалото, но дотогава щеше да се придържа към първоначалния си план да й разкаже всичко след седмица. Не знаеше дали би могъл да я накара да се влюби в него, дори да разполагаше с цяла година, а ето че имаше само седмица. Освен ако споменът не изскочеше по-рано. Тогава всичко щеше да пропадне. Да спечели сърцето й, щеше да е безкрайно трудно, най-трудното нещо, което някога бе опитвал, но щеше да се окаже милион пъти по-трудно, ако тя бе наясно какво иска от нея.

— Какво друго ти разказа Брет за Ерикс?

— Че иска хората да му врекат душите си, защото когато повече хора застанат зад него, ще може да превземе Ада. В друга ситуация бих решила, че е полудял, но след случилото се в Сан Франциско, а и сега, ти… с тези твои очи… — Тя килна глава и се зае да го изучава, а мисълта й работеше с такива обороти, че едва ли не се виждаха искри.

Преди обаче да успее да го попита дали той е човекът от склада, дали той я е спасил и излекувал, Джакс остави вилицата си и каза:

— Да речем обаче, че Ерикс не е луд. Онова момиче, дето те е завело на събранието, ти е казало, че който стане Гарван, се отказва от Бог и се заклева да следва Ерикс. А след като Ерикс не почита Бог, вероятно възприема всичко, което идва от Бог, като заплаха, а Анаво е възможно най-близо до Бога.

Тя вдигна поглед към него с неприкрито любопитство, изписано на красивото й лице.

— Ти знаеш каква е истината, нали, Джакс?

Не можеше да си прости, че си бе свалил очилата, преди да я целуне.

— Не знам истината за братовчед ти, ако това имаш предвид.

— Знаеш, че не това имам предвид. Просто ми кажи дали Ерикс е такъв, за какъвто го смята Брет. И въобще истина ли е всичко това?

— Ами ако е истина? Какво ще се промени? Ако разбереш, че Ерикс действително е безсмъртен, колекционер на души, и вече притежава душите на братовчед ти и на леля ти, нима можеш да промениш нещо?

Саша ахна.

— О, господи! — прошепна тя. — Значи е истина.

— Не съм казал такова нещо. Казах само, че ако е истина, не можеш нищо да направиш.

— Мога да попреча на други да се закълнат. Снощи Бруно се опитваше да убеди другия ми братовчед, Крис, да иде на събранието.

— Дори да знаеш със сигурност, дори да предупредиш всички да не полагат клетвата, никой няма да ти повярва. Ще решат, че лудата си ти.

— Може и да си прав, може би нищо не мога да променя, но поне щях да знам защо Гарваните се опитаха да ме убият.

Джакс се облегна назад и огледа пълния ресторант, загледа как сервитьорките припкат напред-назад между масите и кухнята, как едно семейство се смее над порциите със спагети, а млада двойка се държи за ръце през масата. Всичко изглеждаше толкова нормално. Ето това беше светът на Саша, светът, който познаваше. И му се струваше чудовищен грях да я завлече в своя свят, да й покаже какво се крие от другата страна.

След това се обърна към нея, вгледа се в прекрасните й очи, в тревожното й изражение, как хапе долната си устна. Искаше му се да има смелостта да стане и да си тръгне и никога повече да не я види, да я остави да живее нормален живот.

Но не беше толкова силен. Дори не можеше да откъсне очи от нея. Искаше я, а за да я има, се налагаше да повдигне завесата, малко по малко, да й позволи да надникне в света, в който би живяла, ако станеше Мефисто. Въздъхна дълбоко, тежко и направи първата крачка. — Да, Саша, всичко е истина.

Дълбоко в себе си Саша вече се досещаше, но й се искаше да не е истина. Искаше й се Гарваните да се окажат секта, организирана от поклонник на Сатаната с раздуто до безкрайност его, а Анаво да е плод на фантазиите на умопобъркан италианец от миналото.

— Откъде знаеш, Джакс?

— Мислех, че ще ми дадеш една седмица.

— Можеш да ми кажеш откъде знаеш, без да ми казваш кой си.

Джакс метна няколко банкноти на масата и се изправи, после протегна ръка, за да поеме нейната.

— Да се качим на някой от лифтовете.

Навън беше студено, сложиха си ските на снега. Пред станцията на лифта се виеше опашка, така че зачакаха. Докато се придвижваха бавно напред, той не спираше да я гледа.

— Какво обичаш да правиш?

— Обожавам изкуството. Да ходя по музеи. Понякога рисувам, ако нещо ми хване окото.

— Искаш да станеш художник?

— Не съм толкова добра, а и всъщност не искам. По-скоро бих искала да уча как да реставрирам и почиствам стари творби, може би да работя в музей.

— Значи смяташ да продължиш да учиш?

— Да, но сега, когато мама е в Русия, нямам представа къде да кандидатствам. Може би няма да е зле да проверя университетите в Европа. — Щеше й се да можеше да рисува по-добре. Тогава би опитала да го скицира и може би да улови съвършенството на лицето му. — А ти какво обичаш да правиш?

— Да чета исторически книги, биографии и такива неща. Да играя баскетбол. — Той се усмихна. — Да карам ски.

Най-после дойде техният ред и когато седалката се понесе нагоре, той се наклони към нея и попита, почти шепнешком:

— Вярваш ли в Бог?

— Разбира се, че вярвам. Защо изобщо…

— Значи вярваш и в Рая.

— Естествено.

— Тогава вярваш и в Ада, и в Луцифер.

Тя кимна.

— Нещата всъщност са съвсем прости. Хората се раждат и цял живот се стараят да постъпват правилно, да са добри, да устояват на изкушенията на злото. Гневят се и завиждат, таят злоба и суета и прочее, но все пак се борят. А когато умрат, греховете им се претеглят и те заминават или в Рая, или в Ада. Нали така?

— Така са ме учили, така и вярвам, но никой не може да знае със сигурност.

— Добре, а какво ще стане, ако правилата се променят? Ако хората са наясно, че са обречени да горят в пъкъла, че краят на живота е началото на вечни мъки? Ако няма шанс за Рая, нима някой ще се опитва да е добър? Всеки ще граби каквото може и светът ще бъде мрачно и ужасно място.

— Това не може да се случи. Бог не би позволил.

— Той каза, че никога повече няма да се намесва в делата на света, да пречи на свободната воля на човека. Луцифер изкушава хората, но дори и той не застава на пътя на свободната воля. Всеки сам преценява как да постъпва и си търпи последствията. А Ерикс иска да промени това. Иска да стане достатъчно силен, за да победи Луцифер, и да застане начело на Ада. Ако успее, човечеството няма да има никаква надежда.

— Брет твърди, че искал да промени Ада, да бъде като Рая, така че хората да не се страхуват от смъртта и от пъкъла. Твърди, че така светът ще стане по-добър.

Джакс се намръщи и поклати глава.

— Това е лъжа, с която пълнят главите на хората, които искат да вербуват. Ерикс няма никакво намерение да променя нещата към по-добро. Той е по-лош и от Луцифер, който все пак е бил ангел, преди гордостта му да го провали. В душата му все още има лъч светлина, смътна надежда за изкупление. У Ерикс няма ни зрънце. Не притежава и сянка на състрадание. Бог може да се отърве от него, защото нищо и никой не е по-могъщ от Него, но Той не желае да се намесва. Светът е такъв, какъвто е, и съществуването на Ерикс е част от него.

— Но кой е Ерикс? Откъде се е взел?

Джакс се пресегна и отметна един кичур от лицето й.

— Баща му е падналият ангел, чиято задача е да води душите в Ада. Преди хиляда години Мефистофел се влюбил в една Анаво на име Електра, което било крайно неуместно, понеже Анаво са земни ангели, а той е слуга на Луцифер. За да скрие любовта си от Бог и от Луцифер, Мефистофел отвел Електра на малък остров в Северния Атлантик, който прикрил зад пелена от синкава мъгла. Гръцката дума за синьо е кианос, така и кръстил острова — Кианос. Електра родила седем синове, от които най-големият е Ерикс.

— Ерикс има братя?

Джакс кимна, като продължаваше да я гледа иззад огледалните стъкла. Саша предпочиташе да ги свали. Вярно, че очите му я плашеха, но още повече се дразнеше, че не вижда изражението му.

— Колкото повече растял Ерикс, толкова повече го завладявало натрапчивото желание да скача от скалите на Кианос, макар да знаел, че ще се пребие и умре. Мефистофел бил казал на синовете си, че са предопределени за безсмъртие и когато пораснат, инстинктът им ще ги накара да умрат.

— Че какъв е този инстинкт, дето кара човек да се самоубие?

— Трябвало да умрат, за да станат безсмъртни. Тъй като майка им, Анаво, била смъртна, Ерикс се страхувал, че онази част от нея, която наследил всеки от братята му, ще загине завинаги, и че в безсмъртието си ще притежават само тъмна страна, без никаква светлина в душите. Отправил молитва за помощ, но нито Бог, нито Луцифер знаели, че те съществуват. Помолил баща си да си признае пред Луцифер, но Мефистофел го уверил, че щял да си остане същият. Ерикс не му повярвал.

Лифтът ги носеше все по-високо в планината. Започна да вали и Саша загледа съвършените снежинки, които кацаха върху стъклата на очилата му и се задържаха за части от секундата, преди да се стопят.

— Колкото повече растял, толкова повече се убеждавал, че с братята му ще се превърнат в безсмъртни чудовища, затова в деня, в който навършил осемнадесет, когато вече не можел да се бори с инстинкта си да умре, убил Електра. Смъртта й била единственият начин Бог и Луцифер да разберат за братята му, надявал се, че като пожертва нея, ще спаси тях.

— Убил собствената си майка?

— Да. А после скочил и точно както се опасявал, станал безсмъртен без съвест и капка милост. Братята му го възневидели заради стореното, макар и да им обяснил причината, но омразата им му била безразлична. Напуснал Кианос и си намерил последователи. Надарен бил с обаяние и установил, че хората са готови да го следват, да правят, каквото им каже, надявайки се на благосклонността му. Заклевали му се с живота си и когато поисквал душите им, с готовност се вричали.

— А какво станало с братята му?

— Както и при Ерикс, техният инстинкт ги накарал да потърсят смъртта си, но тъй като Бог вече знаел за тях, дал им благословията си, преди да умрат, и когато станали безсмъртни, не били като Ерикс.

— А къде са сега?

— Луцифер ги натоварил със задачата да се борят срещу Ерикс, да му попречат да стане достатъчно силен, за да завземе мястото му като пазител на Ада. Ако го постигне, ще стъпче свободната воля. Ще краде всяка душа в мига, в който напуска тялото.

Саша извърна поглед надолу към покритите със сняг дървета, към скалите, зъберите и камънаците, по които отказваха да поникнат дървета. Беше толкова тихо, всички звуци бяха приглушени от снега, гласовете на скиорите пред тях и зад тях звучаха слабо и далечно. Единственото, което се чуваше ясно, бе равното бучене на лифта. И ниският, плътен глас на Джакс, който нареждаше неща, които отказваше да повярва.

— Нали си наясно, че всичко това звучи като пълна глупост?

— Де да беше така — Джакс погледна право напред. — Но е вярно, Саша. Ерикс съществува. И мами хората да му вричат душите си, а когато умрат, ги взима, влива ги в своята и става все по-силен.

— Ако го прави от хиляда години, значи вече е събрал милиони. Колко му трябват?

— Когато везните се наклонят в негова полза, когато по-голямата част от човечеството принадлежи на него, а не на Бог, тогава ще е достатъчно силен, да се изправи срещу Луцифер. Но не притежава милиони. Не са толкова много. Не може да вземе нечия душа, ако тя не е свободна да отлети, затова Луцифер изкопал огромна бездна, дълбоко под земята, а после я загърнал в тъмнината на Ада. Когато хвърлят някоя от изгубените души на Ерикс в дупката, човекът умира, но душата не може да избяга. Така че, да, Ерикс е събрал милиони последователи за тези хиляда години, но много от тези хора гният в дълбините на земята, а душите им не могат да избягат.

Все едно гледаше предаване по научния канал. Или филм на ужасите. В главата й изникнаха образите на зомбита, таласъми и духове. Но тя бе човек на логиката, а законите на физиката противоречаха на чутото.

— Ако дупката е дълбоко под земята, как се озовават там последователите на Ерикс?

— Входът е скрит от другата страна на земното кълбо, на място, където никой никога не ходи. От едно конкретно място започва дълъг улей, който води до дупката. Твърди се, че никой не оцелява след падането. Всички умират от удара.

— Кой го твърди? Кой ги води там?

Все така с извърнато лице, той се загледа към гънките на планината, над които плавно се движеха.

— Джакс?

Бавно, почти неохотно, той вдигна глава, обърна се към нея и внимателно смъкна очилата от лицето си.

— Аз.

Мили боже! Дъхът й буквално секна, толкова бе смаяна.

— Ти си един от братята му?

Той кимна бавно.

Саша премигна, за да спре сълзите, и там, във въздуха, на седалката, започна да навързва нещата.

— Ти беше в склада, нали? Дойде да отведеш Гарваните в Ада на земята и намери мен, полумъртва. И преди да ги отведеш, си ме излекувал. Затова нямах нито рана, нито драскотина, когато се събудих. Хванал си Алекс, за да не ме отведе при Ерикс. Той определено не би се самоубил. Ти си го хванал, нали?

Не получи нито кимване, нито отговор. Джакс не спираше да я гледа със странните си очи.

— И работиш за Луцифер. Ти си черен ангел.

Той отново не отговори.

— Заради Брет ли дойде на пистата днес?

— Дойдох заради теб.

— Защо?

— Ходих до Сан Франциско, за да те видя, да се уверя, че си добре. И разбрах, че си се преместила тук.

Саша си пое дълбоко въздух и отново зарея поглед напред. Наближаваха върха. Оставаха им не повече от пет минути.

— Нищо чудно, че очите ти са такива.

Той не отвърна.

Още от началото подозираше, че е различен, но след това обяснение нещата стояха съвсем по друг начин. Чувстваше се безумно привлечена от него, харесваше го… но мисълта, че е убиец, изпълзял от Ада, макар и палач на погубени, зли хора, я караше да трепери. Нима най-спокойно се прибираше у дома, в Ада, след като цял ден бе убивал хора?

Тя се отмести леко, притисна се по-плътно към ръба на седалката. Не че я беше страх. Не. Но от човек, когото искаше да опознае, Джакс се бе превърнал в непознат, когото не искаше никога повече да види.

— Какво стана с Гарваните? Как така се озоваха в залива на Сан Франциско вместо в Ада на земята?

— Телата в залива бяха двойници. Мефистофел ни осигурява тела, които са точни копия на хората, които водим в Ада на земята. Ако всички започнат да изчезват безследно, хората ще се паникьосат.

— Братята ти бяха ли с теб онази нощ?

Той кимна, докато слагаше ръкавиците си и нагласяше щеките за рампата.

— Планирахме акцията повече от седмица. А теб изобщо не те бяхме предвидили. Не знаех какво да правя с теб. Не можех да те взема с мен, но не можех и да те оставя да кървиш до смърт. Така че те излекувах и те приспах, а после си тръгнахме.

— Но не и преди да изтриеш спомените ми.

— Нямах друг избор. Не ни е разрешено да общуваме с хора, освен ако не се налага заради работата ни, а ако се случи, трябва да изтрием паметта им.

— Тогава защо сме тук и говорим? Ясно е, че ще те запомня.

В челюстта му затрепка някакво мускулче, явно бе стиснал зъби. Дали не го беше вбесила?

— Но пък няма да кажеш на никого. Никой няма да ти повярва.

— Защо тогава успя да ми пренастроиш паметта, а днес не се получи?

— Не знам. Досега не се е случвало.

— Каква съм късметлийка, а?

Джакс въздъхна отчаяно.

— Просто забрави, Саша. Работата е безнадеждна. Вече ми е пределно ясно.

— Коя работа?

— Ти и аз. Мислех си… искаше ми се… толкова си красива, невероятна, и освен това си Анаво. Обикновените хора се страхуват от мен, но ти не си обикновен човек. Душата ти е чиста, свободна от първородния грях.

— Не съм безгрешна. Като всички останали съм.

Той поклати глава.

— Нямаш нищо общо с другите, Саша. Нямаш представа какво се крие в останалите, затова и не съзнаваш колко си различна.

— Ако действително съм Анаво, това означава ли, че родителите ми…

— Не, не се получава така. Светлината на Аврора не се предава в ДНК-то — онова, което определя дали ще имаш сини очи, или руса коса. Тя е нещо духовно, нещо уникално за човешката душа. Анаво са изключително редки, но могат да се проследят чак до Аврора.

— Откъде знаеш, че съм Анаво? Белега ли си виждал?

— Не ми е нужно. Личи си в лицето ти, в очите. Виждам те заобиколена от сияние, почти като аура.

Саша се сети за Мърси Джоунс. Беше казала, че аурата й е чиста и прекрасна, със светлината на божественото, най-съвършената, която била виждала. Казала бе също, че ще има невероятна съдба, от онези, които променят живота на другите. Саша бе решила, че е изперкала. Но сега не беше толкова сигурна.

— Посочи ми нещо, с което се различавам от другите.

Той се замисли за миг, после каза:

— Не се сърдиш на майка си, че не е дала на шефа на Алекс каквото е искал. Дразниш се, разбира се, но не й се сърдиш. А сега си завряна при непознати — при жена, която те мрази, и мъж без съвест, което те излага на всякакви опасности. Всеки друг би беснял като луд, но ти мислиш само за майка си, къде е, дали е в безопасност, дали ще се оправи.

Саша отпусна тяло в седалката и се втренчи във върховете на ските си.

— Мама каза, че информацията може да създаде такива проблеми, че да избухне война.

— И ти й повярва, без да задаваш въпроси. Вярваш й напълно, защото не е в природата ти да подозираш. Изобщо не ти е хрумвало, че информацията вероятно струва много пари, че може би предпочита да я продаде, вместо да я даде на друг.

— Откакто убиха татко, вече не е същата. Какъв смисъл има да й се ядосвам? Само ще й стане още по-тежко.

— Благодаря ти за примера, съвсем е на място. Винаги гледаш другият да е добре. И си мислиш, че и другите са такива, Саша, но не е така. Вярвай ми.

— По света има милиони състрадателни хора.

— Така е, но дори и най-добрите хора си имат и тъмна страна, част от душата им, която ги тегли към злото. И трябва съзнателно да се борят с нея. А на теб не ти се налага, защото нямаш тъмна страна. Затова и не се страхуваш от мен, защото не представлявам опасност за душевното ти равновесие. Нямаш представа колко ме привлича това.

— Значи дойде да ме откриеш, защото съм Анаво.

— Дойдох да те открия, защото исках да те опозная, надявах се да станем приятели. Никога не съм… нямам нито един приятел.

— Но и преди си бил с момиче.

Той рязко се извърна да я погледне.

— Откъде ти хрумна?

— Защото знаеше отлично как да ме целунеш.

— О! — Той се отпусна и отново се извърна. — Тях не броя за приятели. Просто сенки в тъмни кътчета.

— Неангажиращи контакти? Това ли търсиш, Джакс?

Той почука с щека по ската си, видимо разстроен.

— Може и да не съм нормален човек, може би ме намираш за отблъскващ, дявол да го вземе, вероятно наистина съм отблъскващ, но никога не съм се чувствал така. Винаги съм сам, постоянно, и си мислех, че може би поне за малко мога да бъда с теб, че би могло да се получи. Но както казах, вече ми е ясно, че няма как да стане. Когато слезем от лифта, ще се спусна по черната писта и ще си вървя у дома. Няма да те притеснявам повече.

Звучеше толкова искрен, толкова отчаян, че за малко да го помоли да остане, но не можеше да преглътне нещата, които вършеше, самата му същност. Това не беше за нея, колкото и да беше мил и готин, колкото и страхотно да се целуваше. Искаше да бъде като всички останали, да излиза с нормално момче, което не е и чувало за Анаво или за Ерикс. А и какво бъдеще имаше такава връзка? Та той не беше човек. Вярно, че я биваше да преодолява културни различия, но да общува с някакъв тип от преизподнята? Да, идеята не беше особено добра. Затова не го помоли да остане, нито пък му каза, че е склонна да му даде шанс. Вместо това попита:

— А къде живееш?

Той посочи на запад с щеката.

— На петнадесетина километра натам.

— Тук ли живееш?

— Какво съвпадение, а? Дойде да живееш точно тук в деня, след като те видях за първи път.

— Мислех, че живееш… Предположих, че щом си оттам, значи живееш там.

— Не, живея в истинския свят, в истинска къща. Храня се, спя и се къпя, гледам телевизия и играя баскетбол.

Имам нужда от същите неща като всеки нормален човек. Обречен съм да бродя по земята вовеки веков или докато не постигнем, каквото ни трябва, за да убием Ерикс.

— И какво е то?

Джакс се обърна към нея и тихо отвърна:

— Изкупление.

— Щом Бог ви е благословил, преди да станете безсмъртни…

— Това ни спаси да не станем като Ерикс, но все пак сме синове на Ада, Саша. Не можем да стъпим на свещена земя. Бог не чува молитвите ни. Когато настъпи краят на света, всички ще идем в Ада, ако не бъдем спасени.

Мисълта, че някой може да се моли и да не бъде чут, бе толкова непоносима, толкова покъртителна, че очите й отново се наляха със сълзи.

— Не мога да повярвам, че Бог би пренебрегнал някого като теб.

— Но ти не ме познаваш, не знаеш на какво съм способен, нито какво се случва в главата ми.

— Знам, че си добър.

— Само към теб, Саша. Толкова ми е трудно да не позволя на тъмната страна да ме погълне. Единственото, което ме крепи, е борбата срещу Ерикс. Ако всеки от нас бъде спасен, ако имаме равен шанс да отидем в Рая като всеки друг човек, ако Бог чуе молитвите ни, тогава ще можем да победим Ерикс и борбата ще приключи.

— Защото Бог ще е на ваша страна?

— Защото ще се борим само срещу Ерикс. — Той извърна очи. — Колкото и да се мъчим, макар да сме шестима, а той само един, ежедневно търпим загуби заради собствената ни природа. Налага се да се борим срещу себе си така, както се борим срещу него. А на него не му се налага. Той е напълно целеустремен.

От все сърце й се искаше да може да му помогне, но не беше по силите й. А отчаянието му бе толкова мъчително, че започна да се колебае дали да страни от него, или да се опита да го опознае по-добре.

Сигурно заради това, когато Джакс се обърна и сведе глава да я целуне, тя не се отдръпна.

Този път целувката бе горчиво-сладостна, но все така невероятна.

Джакс изчезна насред целувката и тя остана сама.

Пета глава

Още щом се прибра в планината, Джакс си намъкна анцуга и се отправи към старата каменна мандра, която сега ползваха като спортна зала. Скача нагоре-надолу по баскетболния корт, дриблира топката, забиваше я в коша отново и отново, целият се изпоти, опитвайки се да я забрави по единствения начин, за който се сещаше.

Но след час продължаваше да мисли за Саша и да се дразни, че й бе разказал толкова много. Внимателно съставеният му план, според който уж трябваше да действа бавно, да й поднася на час по лъжичка, бе отишъл на вятъра, и мозъкът му не спираше да прехвърля всяка секунда, която бе прекарал с нея, мъчейки се да разбере къде точно се бяха объркали нещата.

Някъде между средата на игрището и коша внезапно разбра — повратният момент бе неуспехът му да изтрие паметта й. Беше видяла как лекува крака й, а после и очите му и понеже не бе успял да заличи спомена, всичко се бе провалило. Налагаше се да отговори на въпросите й, а не можеше да я излъже. Което беше странно, защото обикновено лъжеше, без да се замисля, но сега знаеше, че ще дойде време, когато ще трябва да й каже всичко, и че ако тогава разбере, че я е лъгал, никога повече нямаше да му вярва.

Но защо не бе успял да заличи спомена? Защо днешният ден бе толкова по-различен от онзи път в стария склад?

Джакс приближи интеркома в дъното на залата и набра кода за стаята на Феникс.

— Там ли си?

Брат му реагира веднага.

— Какво има?

— Ела да играем на КОНЧЕ[1].

— Мразя баскетбола.

— Езичник. Вдигай си задника и ела да поговорим.

Феникс не отговори, но секунда по-късно се появи, бос, само по дънки.

— Който вкара, той изкара, или един на един, но не и КОНЧЕ. Всеки път забиваш с гръб към коша и ме прецакваш.

— Тогава, който вкара, той изкара — Джакс му хвърли топката и Феникс, както всеки път, стреля от средата на игрището и уцели.

Джакс улови топката, преди да е ударила земята, и я хвърли обратно на брат си.

— Няма ли да ме питаш?

— Няма смисъл. Изглеждаш ужасно, така че явно не е минало добре. — Той пропусна следващия кош и Джакс върна топката с дриблиране обратно в средата. Феникс размаха ръце да му попречи, но Джакс все пак успя да стреля. Не уцели. Брат му пое топката и колкото и да го пазеше, пак успя да стреля.

— Това е най-големият ти грях — да мразиш баскетбола, след като си така дяволски добър.

— Завиждаш, а? — Феникс отбеляза още един кош.

— Ако можех да те убия, нямаше да се замисля много.

Продължиха мълчаливо да играят, докато гневът и разочарованието най-после не взеха своя дан. Джакс напълно изгуби концентрация, а с нея — и топката.

Феникс не се опита да я вземе. Вместо това се втренчи в Джакс.

— По-добре разкажи какво стана.

Задъхан, с ръце на кръста, Джакс разказа всичко и накрая завърши с думите:

— Не можах да я накарам да забрави и всичко се провали.

Феникс се обърна и подгони топката, върна я и я завъртя върху показалеца си.

— Колко пъти я целуна?

— Какво значение има, по дяволите?

— Всичко е в слюнката, братле. Ако Анаво пие от една и съща чаша с теб или те целуне и погълне от слюнката ти, всичко отива в кръвообращението и тялото й започва да се променя. Сега постоянно ще е гладна, всеки ден ще става все по-силна, ще придобие разни способности, като например да вижда Пургатори, да устоява на опитите да й заличиш паметта и да разпознава Ския. И все повече ще заприличва на теб.

— И ще изгуби същността си на Анаво? — Та това бе най-страшният му кошмар, именно това го беше изплашило горе на пистите. А според Феникс вече го беше предизвикал.

Без да изпуска въртящата се топка, Феникс го изгледа с вдигната тъмна вежда.

— Никога няма да изгуби Анаво напълно. Дори да стане Мефисто, ще запази и двете. Ще притежава невероятни умствени и физически сили, ще ненавижда Ския и изгубените души повече и от нас, ще е по-склонна на гневни изблици и по-несклонна да прощава от сега, но пак няма да познава изкушението. Всичките й усилия ще са съсредоточени върху победата над Ерикс.

— Откъде знаеш такива неща?

Феникс се загледа в топката.

— След като открих Джейн, попитах М. а той попита Луцифер. — Той отново вдигна очи към Джакс. — Ама ти и представа си нямаш как става, а?

— Откъде да имам, дявол го взел? Никога не си ни казвал какво се случи с Джейн. — Брат му трепна и изпусна топката. И двамата загледаха как се търкаля към двойната дървена врата на мандрата.

— Не става изведнъж — започна Феникс тихо. — Няма да остане чиста Анаво, докато дойде време да приеме безсмъртието, да извърши ритуала и да стане Мефисто. Процесът вече е започнал. Докато дойде време да скочи в безсмъртието, остава кажи-речи само да я маркираш, ако вече не си го направил, трябва да изпълните ритуала, за да е завинаги.

— Лъжеш. Няма начин да не лъжеш. Ако си прав, значи няма избор, а как би могла да вземе решение, след като не знае нищо за Мефисто? Ами свободната воля?

— Предполагам, че и тя на свой ред те е целунала?

— Определено.

— Разбрала е кой си, когато е видяла очите ти. Може би несъзнателно, но все пак е усетила, и въпреки това те е целунала по свое собствено желание.

— Но после не искаше и да ме докосне. Отвращавам я.

— Умът й се отвращава. Така са я възпитали, това са я учили, целият й мироглед я кара да те отблъсква. Но душата й не смята така. Нужно е известно време, преди душата й и умът й да постигнат съгласие. Междувременно ще започне да се променя, независимо дали съзнава какво й се случва, или не. Ако не я целуваш повече, процесът ще се развива далеч по-бавно, но вече е късно да бъде спрян.

Тя бе пила след него от сайдера в манерката, до дъно, а целувката не беше само целувка — поне двадесет минути сплитаха устни в снега. Никога не го бяха целували така. И никога не се бе наслаждавал толкова.

— Не си ми казвал нищо за слюнка. Каза ми да не спя с нея, за да не я маркирам.

— След като сексът ще я маркира така, че да можем да я намерим където и да било по света, не е ли логично, че и слюнката ще окаже някакъв ефект?

По дяволите! Щом сега го намираше за противен, значи вече изобщо нямаше да го понася.

— Трайно ли е?

— Да, освен ако М. не убеди Луцифер да върне положението, но се сещаш колко е вероятно да се случи. Та той копнее Саша да стане Мефисто повече и от теб.

— Съмнявам се. — Умът му не побираше случващото се. — Ами ако наистина ме мрази? Тогава какво?

— Ако реши да си остане човек, може да си тръгне. Луцифер ще я върне в предишното състояние, отпреди да я целунеш, ще си бъде чиста Анаво и няма да помни нито теб, нито каквото си й казал за Ерикс и за изгубените души. Луцифер ще беснее, че си се провалил, но няма да може нищо да направи. Жените невинаги правят каквото ти се иска, дори да си господар на подземното царство.

Джакс тръгна към залата с тежестите в някогашното помещение за биене на масло.

— Къде тръгна?

— Трябва да измисля нов план. В момента не може да ме гледа.

Феникс тръгна по петите му.

— Вероятно поне мъничко те харесва, иначе нямаше да те целува.

— Че аз постоянно целувам разни момичета, без да ги харесвам.

— Да, ама ти си мъж. При момичетата е друго. Те не се целуват като прелюдия към секса.

— Не съм я целувал с идеята за секс.

— Именно. Нито пък тя. В момента е полудяла от всичко, което си й наговорил, Джакс, но дай й ден-два да свикне и после ще е по-склонна пак да се видите.

Джакс въздъхна тежко, прокара ръка през косата си и спря пред вратата на стаята.

— Просто акълът не ми го побира защо й разказах всичко, Феникс. Отворих си устата и не можах да млъкна.

Феникс поклати глава.

— Не се терзай чак толкова, Джакс. Станалото — станало, повярвай ми, тепърва ще допускаш грешки. Вярно, че сме безсмъртните синове на Ада, но в крайна сметка сме като всеки друг мъж. Ето, в баскетбола сме царе, но сложиш ли ни до момиче, което харесваме, всичко оплескваме.

— Какво, обречени сме да се издънваме, така ли?

— Горе-долу, да.

След два часа систематично увеличаване на тежестите на лежанката, докато ръцете му не започнаха да треперят, Джакс се чувстваше смазан и изцеден, но все така неспособен да измисли план. Нямаше представа как би могъл отново да установи контакт със Саша. Беше й обещал да я остави на мира, което, сега осъзнаваше, беше хем прибързано, хем глупаво, но беше твърде късно.

Изкъпа се и се облече, а после влезе в нета да потърси нещо, което да му помогне. Колкото и глупаво да се почувства, написа в търсачката последователно „романтика“, „съвети“ и „какво обичат момичетата“.

Насред една статия, която разясняваше как да купиш подходящ букет според зодията на момичето, която му беше точно толкова полезна, колкото и предишната — как да печелиш точки при първа среща с котката или кучето на момичето, някой почука на вратата и той с удоволствие прекъсна така полезното занимание.

В стаята влезе Кий, сериозен както винаги. Джакс побърза да затвори лаптопа, а брат му се настани до огъня.

— Какво има?

— Дойдох да питам как мина днес.

— Можеш да злорадстваш, колкото щеш, защото оплесках всичко, точно както ме предупреди.

Кий се настани във фотьойла, сложи лакти на облегалките и сплете пръсти — поза, която безкрайно дразнеше Джакс. Придаваше му невероятно високомерен вид, сякаш се канеше да каже нещо много важно. И нямаше значение, че обикновено бе точно така. Джакс всеки път се дразнеше.

— Казвай, каквото имаш да казваш, и ме остави на мира.

Кий съзерцаваше пламъците.

— Феникс вече е изготвил план за братовчеда на Саша, за онзи тип Истър и за гаджето му и за всеки друг, който си врече душата от днес до деня на акцията. Решил е да инсценираме злополука на стария миньорски път между Телюрайд и Юрей. Ще изчакаме по-обилен снеговалеж, онези ще идат там да купонясват, ще се напият, ще поднесат на шосето, после ще опитат да се върнат на стоп, ще се загубят във виелицата и ще умрат от студ.

— Ще ми се да стане по-скоро, примерно довечера. Ами Бруно и лелята на Саша?

— Мелани Шрайвър ще загине, докато търси Брет — Кий вдигна очи към Джакс. — Що се отнася до Бруно, Ксенос още снощи изпрати един Лумина да го следва навсякъде, за да си изясним навиците му, та смъртта му да изглежда логична и да не буди подозрения.

Джакс зачака.

— И?

— Оказва се лесно. Зий твърди, че тайно пуши и се тъпче с боклуци. Ако не беше Ския и следователно безсмъртен, инфарктът щеше да му е в кърпа вързан, така че просто ще му го осигурим.

Звучеше добре. Простичък план. Вероятно нямаше да е лесно да го хванат, но пък живееше сам, така че с изненадващо нападение щеше да се получи.

Защо тогава Кий изглеждаше толкова сериозен? Дори разтревожен?

— Чакам да чуя лошата новина.

Кий отново се приведе напред.

— М. твърди, че Бруно е Ския от почти двеста години — най-старият, на когото се натъкваме. Любопитно ми беше да науча повече, та хванах Зий да го провери. Двамата с Броуди хакнали компютъра му снощи и открили стотици снимки и всякакви други документи — бележки и писма, извлечения от кредитни карти и страници от дневници. Всички са уличаващи и все за хора от правителството. Ужасна история, Джакс. Конгресмени, сенатори, даже съдия от Върховния съд.

Джакс се сети за сейфа в Женева, пълен с компрометираща информация за важни хора из целия свят. Алекс бе казал, че шефът му я иска, но явно не е говорел за шефа си в Москва. Имал е предвид Ерикс.

— Не всички ще се съгласят да се откажат от душата си, за да избегнат скандала.

— Не, но някои все пак ще го направят. Можеш ли да си представиш какво ще се случи, ако хора с власт и влияние, които реално управляват Съединените щати, врекат душете си на Ерикс?

Звучеше потискащо и обезсърчаващо, но се налагаше да почакат с прочистването на правителството.

— Дай да се съсредоточим върху Вашингтон, след като се отървем от Бруно и останалите. Докато се навъртат наоколо, винаги има риск да разберат, че Саша е Анаво.

— А защо я излагаш на излишна опасност? Покани я тук на гости и не я пускай да си тръгне.

— Чудесна идея, Кий, само дето в момента не може да ме гледа.

— Каза ли й?

— Не всичко, но и това, което разбра, се оказа достатъчно.

— Може би по-нататък ще размисли.

— Малко е вероятно. — Добрите момичета, дори да не бяха Анаво, не се претрепваха да излизат със синовете на Ада. — По прогноза другата седмица ще вали. Давай да приключваме с тая работа, та Саша да може да си гледа живота, без да се тревожи за Брет и Мелани или онзи Бруно.

— Не можем — отвърна Кий с изопнати черти. — Налага се да изчакаме.

В стомаха му се настани ледена топка ужас.

— Защо?

Кий се изправи и се наведе над огъня, после побутна дървата с ръжена.

— Зий попаднал на някакви бележки на Бруно за предстоящо събрание на Ския. Не открил нито дата, нито място, но в най-скоро време голяма група Ския ще се съберат заедно. Идеална възможност за голяма акция. За един ден ще свършим работа, която иначе ще ни отнеме месеци. — Той постави ръжена обратно на Стойката и се обърна към Джакс. — Бруно ни трябва, докато не дойде време за срещата, когато и да е тя, за да ни заведе до мястото. Не си се отказал да тръгнеш на училище от понеделник, нали?

— Там ще съм.

— Добре. Ще е хубаво да държиш Бруно под око и да разбереш каквото можеш за плановете му. Може пък да спомене за пътуване или за нещо друго, което да ни упъти.

Супер! Сега не само че трябваше да измисли как да възобнови контакт със Саша, но и да се прави на шпионин за каузата на Мефисто.

Кий тръгна към вратата. Сложил ръка на дръжката, той се извърна към Джакс.

— Между другото не злорадствам заради неуспеха ти. Искам работата със Саша да потръгне, но съм точно толкова неопитен, колкото и ти. Но ти се възхищавам, че опита.

После сякаш се смути и изчезна, преди Джакс да отговори.

След като Джакс изчезна, Саша покара малко сама, като се стараеше да не мисли за него. Хич не се получаваше, но поне напредна със ските.

Когато стигна обратно в базата, установи, че този път Брет съвсем я е зарязал. Нарамила ските на Мелани, обиколи паркинга няколко пъти, но жълтият хамър беше изчезнал. Отчасти се зарадва, но и се притесни как ли ще се прибере в Телюрайд, а не на последно място й се прииска да хване един автобус до Колорадо Спрингс и никога повече да не се върне.

— Доста объркан вид имаш — обади се висок чернокос мъж, застанал до шофьорското място на черен мерцедес. — Да не се е случило нещо?

Беше по-възрастен и толкова привлекателен, че приличаше на филмова звезда. Може пък и наистина да беше филмова звезда. Изглеждаше й страшно познат. Уплашена да не й предложи да я закара, ако сподели проблема си, тя успя да докара усмивка и поклати глава.

— Чакам братовчед ми да ме закара обратно в града.

Той кимна и отвърна на усмивката.

— Като се умориш да чакаш, можеш да се качиш на гондолата — той посочи зад себе си. — Ще те закара на пресечка от Колорадо Авеню.

— Благодаря.

— Няма проблем — той се качи в колата си и потегли, като й помаха. Саша забеляза, че на регистрационните му номера се мъдреше една-единствена буква — М.

Още щом се скри от погледа й, тя тръгна към гондолата. След тридесет минути вече вървеше по главната улица на Телюрайд на път за къщата на Шрайвър. И понеже не бързаше особено да се прибере, макар да минаваше четири и да започваше да тъмнее, крачеше бавно и зяпаше коледната украса във всяка витрина. Уличните лампи бяха увити в гирлянди от мигащи лампички, а пейките по тротоарите бяха украсени с червени панделки и фльонги. Плътна снежна пелена покриваше земята, преобразила Телюрайд в коледна картичка. Ако нещата стояха другояче, ако беше дошла с майка си в хотела отсреща или в някой от хубавите апартаменти и обикаляше за коледни подаръци, или може би за елха, вероятно щеше да смята, че е попаднала в приказка.

Но мама беше на милион километри разстояние, а Саша живееше в мизерна къща с най-смахнатото семейство в цяла Америка. А при положение, че Мелани бе изгубена душа, шансовете в къщата да се появи коледна елха бяха минимални.

Стоеше пред един магазин за подаръци, когато мобилният й телефон иззвъня. В първия момент предположи, че е Тим, и реши да не отговаря. Но после й хрумна, че може да е майка й, и мигом го измъкна от джоба на якето.

— Саша — чу се плътен глас — Казвам се Феникс Декианос.

Саша премигна и се приведе напред, докато челото й не опря дървения ръб на витрината.

— Защо ми се обаждаш? Къде е Джакс?

— Излезе. А се обаждам, защото с братята ми се тревожим за теб и ни хрумна как да те пазим. Ако погледнеш надясно, ще видиш едно куче на каишка, вързано за пейката. Казва се Бу. Виждаш ли го?

По-грозно куче не бе виждала, средно на ръст, с провиснала на снопчета сивкава козина и муцуна, каквато само майка му би обичала. Гледаше право в нея и махаше с език и с опашка.

— Виждам го.

— Вземи го със себе си, махни му каишката и го остави пред къщата. Когато се прибереш в стаята си, кажи името му и то ще се появи. Няма нужда да го храниш или разхождаш. Не ходи никъде без него. Води го на училище и го оставяй отвън. Ако се озовеш в рискована ситуация, просто го извикай и той ще се появи.

— Без да се обиждаш, ама хич няма вид на куче пазач.

— Но не е обикновено куче.

— Естествено, че не е.

— Май долавям сарказъм, Саша.

— Не може да бъде.

Той помълча малко, после продължи:

— Как се чувстваш в момента?

— Чудесно.

— Не лъжи. Как се чувстваш?

Тя отново облегна глава на прозореца.

— Тъжна и объркана.

— Като Джакс.

— Ако се опитваш да ме накараш да се чувствам виновна, аз…

— Защо да го правя? Просто излагам фактите. Той те харесва, а ти не и той е разстроен. Край на историята. Взимай кучето и си върви у дома.

Преди да успее да продума, линията прекъсна. Тя пъхна телефона обратно в джоба и се отдалечи от магазина и от кучето пазач, от което нито се нуждаеше, нито желаеше. Брет и Мелани не знаеха, че е Анаво, така че щеше да е в безопасност. Нещастна, но в безопасност.

Но едва подмина съседния магазин, когато я настигна някакъв възрастен мъж с червена шапка и тиранти с всички цветове на дъгата, задърпал каишката с грозноватото куче.

— Извинете, но си забравихте кучето.

— Не е мое.

Мъжът се наведе и погледна етикетчето на каишката.

— Саша Аненкова. Това вие ли сте?

— Да, но кучето не е мое. Някой си прави шега с мен.

Мъжът наклони глава и заразглежда неугледното същество.

— Вярно, че не е красавец, но пък изглежда дружелюбен. А и е ужасно студено. Дали не може да го вземете, а после да го върнете на приятеля ви шегаджия — той протегна каишката към нея.

Саша не я пое веднага и кучето изскимтя, увеси нос и доби още по-жалък вид. Майчице. Тя изпуфтя подразнено, пое каишката от човека и изгледа ядно кучето.

— Но само докато приятелят ми дойде да те прибере, ясно?

Видимо ободрено, кучето приседна в краката й, положи лапи върху ботушите й от овнешка кожа и вдигна нагоре овлажнели от обожание очи. Загубило бе половин ухо, а клепачът на дясното му око леко висеше.

— Ето, виждате ли? Харесва ви — господин Цветни тиранти се усмихна, сякаш току-що бе открил рецепта за световен мир. — Не му е лесно на този малък приятел с такъв неприветлив вид, но пък има голямо сърце. А и кой знае? Щом ви харесва толкова много, може пък и вие да го заобичате.

Не можа да пропусне неволната аналогия. Може би и Джакс беше самотен и искаше да й бъде приятел. Може би беше готин, умен, забавен и мил. И може би страдаше заради нежеланието й да му протегне ръка. Но това не променяше факта кой е, както и очевидната привързаност на малкия мелез не променяше това, че е създание, изпратено от преизподнята. Копнееше всичко да си бъде постарому, да бъде нормална и обикновена като всички останали. А нима щеше да е възможно, ако гаджето й е паднал ангел и си има цербер за домашен любимец? Внезапно уморена, тя пожела лека нощ на господина и си тръгна, стиснала каишката.

— Приятна вечер, Саша — бодро подвикна той след нея.

Тя тръгна уморено по улицата, Бу редом до нея. Внезапно почувства стомаха си празен и се зачуди дали да не спре някъде по пътя да си вземе сандвич. Ако за вечеря отново й предложеха чиния грах, щеше да умре от глад.

Но реши да рискува, най-вече защото не й се искаше да харчи още пари, и продължи към къщата на Шрайвър. Не пропусна да отбележи, че минувачите хвърляха по един поглед на Бу и лицата им се сгърчваха в отвратена гримаса.

Слънцето бе залязло, здрачът се стелеше над Телюрайд и забулваше всичко в сиво и черно. Встрани от главната улица беше тихо и много по-тъмно. Въпреки това осъзна, че някой я следва, едва когато дълбоко от гърдите на Бу заклокочи ниско ръмжене. Не чуваше нищо, но знаеше, че зад нея има някой. Дори и след като ускори крачка, усещането за чуждо присъствие не я напусна.

Бу внезапно се дръпна от нея и се извъртя назад, оголил зъби, и заръмжа злобно срещу онзи, който я следваше.

Дявол го взел!

Тя дръпна каишката, но без резултат. Кучето не помръдваше, цялото му тяло трепереше, а задните му крака се подгънаха, сякаш всеки момент щеше да скочи.

Страхът я накара да погледне през рамо. От ужас сърцето й запрепуска, а дъхът й секна.

На по-малко от два метра зад нея стоеше Райли О’Брайън с разкривено от ярост лице.

— Ще убия Брет Шрайвър, а ти ще ми помогнеш.

Застанал на тротоара пред катедралата „Сейнт Патрик“ в Ню Йорк, Джакс наблюдаваше хората, които излизаха от литургия. Опита се да надникне вътре, както вече бе правил поне хиляда пъти в хиляда различни църкви, но това, което успяваше да види, му вършеше работа, колкото капка вода на пустинник. Само го дразнеше още повече.

Така му се искаше да може да влезе, да коленичи на една от пейките и да помоли Господ за помощ. Току-виж успее да се съсредоточи и да измисли как да спечели Саша, макар порядъчно да бе оплескал нещата.

Тъкмо оглеждаше редицата свещници край входната врата, когато в мрака до него изникна Феникс.

— Имаме проблем.

— Не ме интересува.

— Със Саша.

Забравил за църквата, Джакс извърна лице към брат си.

— Казвай.

— Преди няколко часа качил нов Пургатор в планината, онази червенокоса мацка от града, готината. Хлапето на Шрайвър я блъснало от Дяволския рид и тя е супер ядосана на Бог, че не я е защитил. Постояла има-няма час и избягала.

За първи път Джакс не се впусна в тирада за Пургаторите.

— Какво общо има това със Саша?

— В момента е с Райли.

— Райли я е отвлякла?

Феникс кимна.

— Преди близо трийсет минути. Бу ги подгонил, маркировката задействала алармата. Тай загубил сигнала, когато Бу стигнал Ласт Долар Роуд, затова отскочил да провери какво става. Райли държи Саша в гората пред къщата на стария Тайлър, където хлапетата ходят да купонясват. А понеже е събота, довечера вероятно ще е пълно. Май чака Брет.

— Защо й е било да хваща Саша?

— Точно това е страшното, Джакс. Нямаме представа. Кий ми каза да те намеря, едно, защото правилото е или всички, или никой, но и за да можеш да се погрижиш за Саша.

Джакс обърна гръб на църквата.

— Да вървим.

— Знаеш ли какво е вечно да се мъчиш да удовлетвориш амбициите на съвършените родители? И двамата са лекари, работят в Третия свят в помощ на бедните. Оставиха ме на баба ми и дядо ми, за да могат да се правят на светци, но нима един светец би оставил детето си с двама старци, които нехаят къде ходи и какво му се случва?

Саша не се сещаше какво да отговори. И нейната майка я беше зарязала, уж в името на някаква висша кауза, но от това хич не й ставаше по-леко. Даже напротив. Особено сега, при всички странни неща, които й се случваха. А тази вечер беше черешката на тортата. Все още не й беше съвсем ясно как се беше озовала тук, на малката заснежена полянка зад горската хижа, под бледата светлина на мрачното небе. В първия момент си помисли, че халюцинира, но после Райли я бе дръпнала за ръката и заедно бяха прелетели над върхарите на дърветата с такава скорост, че дъх не й беше останал. Чуваше как Бу лае като полудял някъде под тях, а после лаят му заглъхна и накрая съвсем спря да се чува.

От време на време се опитваше да издърпа ръката си от Райли, но все не успяваше. Сякаш дланите им се бяха сраснали.

— Откажи се! — каза Райли. — Няма да те пусна, докато не се появи Брет и не му кажеш, че именно аз ще го убия.

— А той няма ли да разбере, че си ти?

Райли я изгледа нетърпеливо.

— Не може да ме види!

— Аз те виждам.

— Естествено, че ме виждаш, нали си ангел, но Брет е човек и не може.

— Не съм ангел.

— Светиш, а всички ангели, които срещнах, откакто умрях, светят по същия начин — тя се намръщи. — Освен падналия ангел. Той определено не светеше, но пък беше свръх готин. Странна работа, а? Заяви, че съм твърде сърдита на Бог, за да ида в Рая. Заведе ме в един огромен, злокобен замък и ми каза, че трябва да остана там и да премисля нещата, преди да мога да ида в Рая. — Тя се усмихна. — Но аз избягах и срещнах теб и сега ще стоиш до мен, докато си отмъстя.

Значи Брет действително беше убиец, както и подозираше. И трябваше да бъде наказан, само дето ако Райли го убиеше, всички щяха да винят Саша. Нима някой би повярвал, че не тя, а призрак е свършил работата?

Но колкото и да се мъчеше да разубеди Райли, тя оставаше глуха. Не спираше да говори, да дава глас на гнева и злочестината си.

Саша копнееше да си иде у дома, а животът й да се върне в обичайното си русло. Всичко се разпадаше. Всичко се бе променило само за два дни след онова глупаво събрание на Гарваните, на което беше отишла, защото мама се бе отказала да търси убиеца на баща й. А после я беше оставила на Тим Шрайвър и сега изпадаше в поредната беда.

Да, Саша знаеше какво е да те изоставят. Но не го каза на Райли. Дори и да искаше, нямаше да успее да вмъкне и дума сред потока на излиянията й.

— Сега съм мъртва и нищо от това, на което се надявах, няма да се случи — Райли трепереше от бяс. — Никога не съм правила секс. Нямах гадже, за да не ми пречи на уроците, а нали се бях заела да спасявам целия свят и да служа за пример на всички. Майка ми вечно това повтаряше, че трябва да бъда за пример. Каква идиотка съм била! Трябваше да си направя татуировка, да си пробия носа и да си легна с онзи готин тип, дето работи на лифта в Ревелейшън Боул. Пропилях всички шансове и ето ме — мъртва. Брет ме блъсна от скалата, но сега ще си отмъстя.

— Той е изгубена душа, Райли. Знаеш ли за тях, за Ерикс?

— Ангелът на смъртта ми разказа, но така имам две причини да очистя копелето. Няма да подлъже никой друг в онзи глупав клуб и повече няма да убива.

— Скоро ще го приберат. Каквото и да му направиш сега, само ще попречиш.

Лицето на момичето се изкриви от ужасяваща болка.

— До днес не знаех какво е зло. Толкова се страхувах, така се молех на Бог да ми помогне — тя изхлипа задавено. — Но той не ми помогна! Остави Брет Шрайвър да ме убие и не мога да му простя.

— Виж, Райли, разбирам, че си ядосана, но ако убиеш Брет, ще ме вкарат в затвора. Не е честно. И аз го мразя, но не мисля да го убивам. А каква полза ще имаш, ако го убиеш? Пак ще си мъртва. Моля те, пусни ме да си вървя, и…

— Шшш! Идва някаква кола.

Изпаднала в паника, Саша отново опита да се освободи, но напразно. Момичето така силно дръпна ръката й, че рамото й изпука и Саша извика от болка.

— Млъквай! Мен няма как да чуят, но теб те чуват. Трябва да ги сваря неподготвени.

Саша чу гласовете и затръшването на вратите на колите и изкрещя:

— Брет!

Райли мигом затисна устата й с ръка, но беше късно.

— Саша, ти ли си? Какво правиш тук? Кой ти каза за къщата на призраците?

Къщата на призраците ли? Някой ден може би съвпадението щеше да й се стори комично. Но точно сега трепереше да не би Брет да тръгне към задната част на хижата да я търси. С много усилия успя да освободи устата си и извика:

— Срещнах едно момче на пистата днес и той ми каза, че ще бъдеш тук. Дойдох да ти кажа за Райли О’Райън.

Райли мигом я пусна.

— Какво правиш? Ще убие и теб!

— Изчакай да видиш — прошепна Саша.

— Какво за Райли? — провикна се Брет.

— Не си ли чул? Не е умряла. Вратът й е счупен, но ще оживее.

Настъпи тишина, после Райли се обади:

— Няма да ти повярва. Целият град знае какво стана.

Но Саша не отговори. Надяваше се Брет да се притесни достатъчно, че да хукне обратно към града, за да провери.

Но после чу стъпките и разбра, че няма късмет.

— Къде си, Саша?

Райли я затегли назад към гората. Изневиделица на малката полянка зад хижата изникнаха няколко гигантски сенки, а две от тях се хвърлиха към нея с такава скорост, че тя не успя дори да изпищи. Една от сенките я сграбчи за китката, другата хвана Райли и ръката й внезапно се оказа свободна. А после я погълна миризмата на кожа и сайдер с подправки и всичко потъна в тъмнина.

След като не се сети къде другаде да я заведе, за да обсъдят случилото се, без да ги прекъсват или подслушват, Джакс я заведе в стаята си в къщата на Мефисто. Пусна я веднага щом пристигнаха и отстъпи крачка назад, докато тя мигаше под лампата и се оглеждаше.

— Къде сме?

— В моята стая. Ще те върна у дома след малко, но реших, че може би искаш да разбереш какво се е случило с Райли, а тук можем да говорим, без да ни подслушват.

— Как се озовахме тук?

— Мога да транспортирам себе си и всичко, което нося, до всяко кътче на света само за няколко секунди. Предвид работата ми, такова умение е задължително.

Тя го зяпна, сякаш очакваше от раменете му да поникнат крила и да го вдигнат във въздуха.

— Доста зловещ тип си, Аякс Декианос. Какво друго можеш да правиш?

— Да чувам неща, недоловими за другите, обонянието ми е почти като на куче, виждам в тъмното и понякога имам доста точни предчувствия. А и ме бива в баскетбола.

Саша заоглежда стаята.

— Значи тук си живееш. Целият ни апартамент в Оукланд би се побрал в тази стая.

Той се огледа заедно с нея и сякаш за първи път от десетилетия насам истински видя обстановката. Тук живееше ден след ден и вече почти не забелязваше картините в тежки рамки с позлатени орнаменти, високите четири метра тавани, масивните мебели, кървавочервената коприна на фона на бледосивите стени, огромното бюро, камината от черен мрамор и предметите, които държеше по рафтовете с книги.

Саша обиколи стаята, поспря се да разгледа картините, проточи шия, за да надникне на горните рафтове. Попита за едно-две неща — за пистолетите за дуел и британската каска от Ватерло. Чувала бе за художника, който бе нарисувал Джакс и братята му в градините на къщата им в Йоркшир през 1803 година. Но не знаеше, че художникът бе станал Лумина. Негови картини имаше из цялата къща.

Докато разглеждаше портрета, най-после промълви:

— Не искам да знам как ме намери. Нито къде е отишла Райли и предпочитам да не знам как точно е смятала да убие Брет, защото съм почти сигурна, че дейно участвам в плана й. — Тя се обърна и го погледна право в очите. — Искам да знам единствено защо се беше спряла на мен. Защото Брет ми е братовчед ли?

Джакс поклати глава.

— Да, така си и мислех. Защото съм Анаво, нали?

Вероятно моментът никак не беше подходящ да й обяснява, че причината бе друга, че започва да се променя и да прилича на него и затова може да вижда духове, така че предпочете да каже друго:

— Да.

Саша тръгна към прозорците на западната стена и сви длани върху стъклото, за да погледне навън.

— Виждам сенките на планините. Сигурно всяка сутрин се будиш пред убийствена гледка.

Вратата се отвори и в стаята се дотътри Матилда, хванала голяма табла в пухкавите си ръце.

— Казаха ми, че няма да слизате за вечеря, господарю Джакс, затова ви донесох нещо за хапване — тя постави подноса на масата под портрета и се обърна към Саша. — Как сте, госпожице? Аз съм Матилда, икономката.

Саша се усмихна.

— Приятно ми е. Аз съм Саша.

— А, знам коя сте. Гладна ли сте?

— Да, госпожо.

— Хапвайте тогава и не позволявайте на господаря Джакс да ви проглуши ушите. — Тя тръгна към вратата. — Ако ви дотрябва нещо, само позвънете.

Когато Матилда излезе, Саша го погледна с любопитство.

— Има ли конкретна причина да държите английска икономка, която се облича по модата от деветнайсети век?

Наложи се да обясни за Пургаторите, преди да й разкаже.

— Господарят на Матилда нападнал дванайсетгодишната й дъщеря. В желанието си да защити детето, Матилда го убила. Бил аристократ, граф, а тя — прислужница. По онова време правосъдието в Англия не било особено обективно. Дъщеря й загинала, а тя не могла да преодолее гнева си към Бог, задето позволил да се случи. Екзекутирали я, преди да успее да се примири. С нас е от 1852 година.

— А Райли как е избягала?

— Още не знаем с точност, но втори път няма да се случи. Ще трябва или да обещае да остане при нас и да поработи върху гнева си, или да замине в Чистилището, където сама да се бори с чувствата си. — Джакс надуши месото в подноса и стомахът му изкъркори. Усети, че и тя стрелка погледи към масата. — Искаш ли хапнеш нещо, преди да те върна у дома?

— Не е много разумно, но не съм сигурна, че у Шрайвър ще има нещо за ядене.

— Защо да не е разумно?

Тя като че ли се подразни.

— Не искам да съм тук, Джакс. Не искам нито да разговарям с теб, нито да те познавам. Искам си предишния нормален живот.

Сега беше моментът да й каже, че вече беше късно, че може би някой ден щеше да се върне към нормалното, но нямаше да е скоро. Не и докато го гледаше с тази смесица от копнеж и ненавист. Може и да не искаше да разговаря с него, но беше готов да се обзаложи, че умираше да го целуне.

Но не каза нищо. Вместо това се приближи до масата и й предложи стол. После седна срещу нея и се приготви да се храни в мълчание. Може би щеше да му е по-лесно, ако не я гледаше. Сведе поглед към чинията, препълнена със задушено месо, картофи, печена тиква и пресен зелен боб, но погледът му упорито се плъзгаше към нея. Беше толкова красива. Дългата й руса коса бе прибрана назад и сплетена на плитка, но няколко кичура бяха избягали и обрамчваха брадичката й. Нослето й бе порозовяло от студения въздух, а устните й — леко напукани.

— Зяпнал си ме.

— Ти също.

Двамата наведоха глави, той дори успя да хапне малко, но скоро очите му отново се вдигнаха към нея, в същия миг, в който и нейните се впиха в него. След още няколко откраднати погледа неохотата й да разговаря се изпари и тя неочаквано заяви:

— Любимият ми десерт е шоколадов мус.

— И на мен.

— Лъжеш.

— Матилда ще потвърди. А любимият ми цвят е червеният.

— И моят.

— Сега ти лъжеш.

— Не е вярно. Ако надникнеш в дрешника ми, ще ти стане ясно колко си падам по червеното. — Тя се пресегна към ябълковите кнедли и си отхапа малко.

Направи му впечатление, че макар да не яде колкото него, пак яде много за момиче. Дали силата й вече нарастваше? Дали й минаваха мисли, каквито до този момент не й бяха хрумвали? Надяваше се да не е така. Чувстваше се виновен, че Саша се променя, без да съзнава, но мисълта, че може бъде обременена от черни мисли и отрицателни емоции, направо разкъсваше сърцето му.

Все заради него.

Когато приключиха с вечерята, той се обади:

— Ако нямаш други въпроси, мога да те прибера у дома.

Саша се изправи и си облече грейката, а после се спря по средата на стаята и се завъртя в кръг, за да я огледа още веднъж.

— Не мога да повярвам, че живееш на такова място. Прилича на палат.

Какво ли щеше да каже за останалата част от къщата: за картините, библиотеката, залите? Вероятно никога нямаше да узнае. Съвсем ясно бе дала да се разбере какво чувства към него. Първоначалното му униние премина в мрачно отчаяние. Да можеше да си върне поне част от казаното!

Джакс се изправи на свой ред и дръпна шлифера си от фотьойла пред камината с намерението да я върне обратно в града, на тротоара пред къщата на Шрайвър, да намерят Бу и после да я остави. Но когато се обърна, едва не се блъсна в нея, стоеше толкова близо, че долавяше карамеленото й солено-сладко ухание. Направо обезумяваше пред вида на тези прелестни очи, на млечната й нежна кожа, като знаеше, че не може да я докосне.

— Готова ли си?

— Да — прошепна тя, без да откъсва очи от него.

Вероятно си въобразяваше, че тялото й се люшна към неговото и меката й гръд се притисна в него. Никога в живота си не бе жадувал така — да я докосне, да я целува, докато остане без дъх. Но вече знаеше за последствията, как всяка целувка ускорява трансформацията, и безжалостно потисна желанието си, отстъпи назад, засуети се с шлифера, пренебрегнал обърканото й, разочаровано изражение. Нима искаше да го целуне, макар да го презираше? А ако знаеше, че всяка целувка я тласка именно към онова, което я отвращаваше, дали щеше пак да поиска? Едва ли.

Джакс си пое дълбоко въздух и без да спира да си повтаря, че не бива да я целува, я обгърна с ръце. Така крехка бе в прегръдките му, косата й — толкова мека до бузата му. Когато и нейните ръце се плъзнаха около талията му под шлифера, той почти се предаде. Устоя на желанието, макар да се наложи да впрегне всичките си сили. Няколко секунди по-късно се озоваха на улицата пред къщата на Шрайвър и той моментално я пусна.

— Джакс, много неловко се чувствам. Харесвам те, наистина. Искам да бъда с теб, ужасно много, но… е толкова объркващо това, което правиш, и това, което си. Моля те, разбери ме.

— Виж, Саша, цял живот, откакто станах достатъчно голям да разбирам нещата, съм искал единствено да съм като всички останали. Разбирам те. Съсипва ме, но те разбирам.

— Предполагам, че ако не ме отвлече друг избягал Пургатор, няма да те видя повече.

— Ще ме видиш в понеделник в училище.

— Какво? Защо? Мислех, че си ме излъгал за пансиона и за историята с баща ти.

— Излъгах те, а и изобщо не се налага да ходя на училище. Имаме си преподаватели, които постоянно ни обучават, за да сме в крак с всичко. Цял живот уча, а и лично съм преживял голяма част от описаното в учебниците по история, така че в училище не могат да ми разкажат нещо, което да не знам. Но братята ми искат да държа Бруно и Гарваните под око. Изникнаха известни усложнения в планирането на акцията. — В очите й се мярна паника. — Няма да те закачам, можем да се преструваме, че не се познаваме.

— Да, точно така. Едва ли ще ни съвпаднат часовете.

— Няма да ме издадеш на никого, нали?

— Както сам каза, някой няма да ми повярва.

— Внимавай с Бруно, Саша. Опитай се да не показваш страха си, както с Алекс Касамов. Не му давай повод да заподозре, че си Анаво. Много по-възрастен е от Алекс, има огромен опит, така че опасността е тройна.

— По-възрастен ли? Изглежда на същите години.

— Ерикс дарява безсмъртие на някои от изгубените души, а после ги изпраща да набират нови. Бруно е Ския над двеста години, което означава, че е изключително хитър и съобразителен, понеже до този миг е съумял да се крие от нас.

— Какво означава Ския?

— На гръцки означава сянка. Очите действително са прозорец към душата, а очите на Ския са винаги в сянка, защото нямат душа. За разлика от изгубените души, които съхраняват духа си, докато не умрат, Ския дава душата си на Ерикс още приживе, за да заслужи безсмъртие, така че се явява нещо като негово продължение, като клонинг или робот.

— Значи по сенките под очите разпознавате Ския, но как разпознавате изгубените души?

— И техните очи са забулени в сянка, макар и не колкото на Ския. Почти винаги членуват в някакво тайно общество, което да буди интереса на другите, уж е голяма работа да те поканят. И гледат да се навъртат около Ския, търсят благоволението му. Когато човек врече душата си, после винаги съжалява, осъзнава, че са го измамили и излъгали, но не може да поправи стореното и е наясно, че вече няма шанс да отиде в Рая. Даже и Адът му се струва привлекателен. Да знаеш, че ще изчезнеш безвъзвратно, когато умреш, е доста тежко, затова с всички сили се стараят да станат Ския, та да могат да живеят вечно. Колкото повече хора привлекат, колкото по-голямо внимание си спечелят, толкова по-голям е шансът Ерикс да ги превърне в Ския.

— Значи затова Мелани така упорито караше Крис да стане Гарван. Ужас, та това е отвратително, извратено. Собственото й дете.

— Те нямат съвест, Саша. Просто внимавай, става ли?

— Ще внимавам — тя стрелна тревожен поглед към къщата.

Джакс изсвири с уста и Бу се появи с огромни подскоци, размахал опашка, приземи се в краката на Саша, седна и вдигна глава към нея, сякаш бе божество.

— Ако някой те притеснява, той ще ти помогне. Добро куче е и единствената му цел е да те пази.

— Откъде се взе?

— Брат ми Тит, наричаме го Тай, го намери в Мексико. Ползваха го като стръв при битки с кучета.

— Искаш да кажеш, че не е… не сте го взели от…

— Не, съвсем обикновено куче е, просто Тай го бива с животните и понякога прибягва до малко магия, за да ги убеди да правят, каквото ни е нужно. — Той се отдалечи на няколко крачки и каза: — Лека нощ, Саша.

— Джакс, почакай. Аз…

Той зачака, но тя така и не довърши, така че той отново се сбогува и изчезна. Прибираше се у дома, за да намери Кий и да го помоли някой друг да свърши работата в гимназията и да шпионира Бруно. Ако трябваше да я вижда по цял ден, всеки ден, и да знае, че няма никаква надежда, щеше чисто и просто да полудее.

[1] HORSE е популярна в САЩ баскетболна игра за двама и повече играчи. Всеки си избира място на терена, откъдето да стреля и възможно най-неудобна позиция, от която да го направи, а следващият трябва да повтори изпълнението му и да вкара кош, за да получи буква от думата „конче“ — Б.р. ↑

Шеста глава

Саша събра ските и обувките на Мелани, изпаднали, когато Райли я бе сграбчила, и тръгна към къщата с припкащия подире й Бу. Притеснено отвори вратата, понеже не знаеше какво ще завари, но с облекчение установи, че Тим хърка в креслото, а Мелани никаква я няма. Брет все още не се беше прибрал от купона, а Крис, както обикновено, си беше в стаята и играеше на компютъра.

Натика ските на Мелани в дрешника и се накани да влезе под душа. Но на прага на банята чу тихо скимтене отвън и го повика шепнешком: „Бу!“. Малкият мигом се появи, размахал кривата си опашка, и я зяпна предано, сякаш Саша бе най-важното нещо на света. Тя се наведе и го почеса зад клепналите уши, изненадана от мекотата на кожата му.

Петнайсет минути по-късно, увита в хавлия, с кърпа на главата и Бу, свит в краката й, тя седна пред малкото бюро и влезе във Фейсбук. Както и очакваше, всички от „Сейнт Майкъл“ говореха за Гарваните. Носеха се всякакви налудничави теории за случилото се. Някои се кълняха, че били поклонници на Сатаната, други — че били сборище вещици, а трети — че били най-обикновени смотаняци, които си измислили Гарваните, та поне един друг да се заблуждават, че са по-специални. Направо й се догади от липсата на съчувствие.

Много от приятелите й бяха писали на нейната стена, питаха защо не е била на училище предния ден и дали наистина вече живее другаде, понеже някой чул директорката да споменава нещо такова на библиотекарката.

Отговори на неколцина, пренебрегна останалите, а след това отвори документа с есето, с което щеше да кандидатства в колежа — на тема защо иска да учи история на изкуството и да стане специалист по реставрация. Налагаше се да го допише, за да може да кандидатства, но ентусиазма й никакъв го нямаше.

Смазана, тя се отказа и затвори компютъра, готова да си ляга. Но когато си легна и изгаси нощната лампа, мислите й неминуемо се завъртяха около Джакс, размечта се, че е най-обикновено момче, представи си, как я целува — безброй невероятни целувки, как тръгват на училище и всички знаят, че са двойка. Хич не беше честно така да си хареса някого и да се окаже, че не може да бъде с него.

Бу се сви в краката й и въздъхна доволно и тази въздишка беше последното нещо, което си спомняше, когато се събуди на другата сутрин и видя Брет до леглото. Бу беше изчезнал, навярно се криеше някъде.

— Нямам намерение да ходя на ски, така че си спести усилията.

Но за разлика от вчера, когато я беше събудил още по тъмно, сега слънцето грееше и го виждаше съвсем ясно — черни боксерки, щръкнала коса, подпухнали от съня очи и блед цвят на лицето. Явно имаше махмурлук. Или пък бъбреците му сдаваха багажа.

Освен всичко изглеждаше крайно ядосан.

— Какво правеше при къщата с призраците снощи и какви бяха тия работи за Райли? И къде изобщо се дяна след това?

Тя го зяпна, сякаш не разбираше какво й говори.

— Къща с призраци ли? Ти шегуваш ли се? Изобщо не съм те виждала снощи, нито пък вчера следобед. И много благодаря, че ме заряза. Ако не ме беше докарало едно момче, с което се запознах горе, щеше да се наложи да се прибирам пеша.

— Къде беше снощи?

— Ходих на вечеря с въпросното момче. — Никога не й се бяха удавали лъжите, понеже рядко й се случваше да лъже, но ето че сама почти повярва на това. — Сигурно някой се е пошегувал с теб, а ти си бил твърде пиян, за да схванеш.

— Вярно, че Джулиан и Ист бяха там преди мен. Това е точно в неин стил — Брет приседна на съседното легло. — Закълни се, че не си ходила в къщата на призраците снощи.

Саша направи физиономия и изпуфтя.

— Не, лъжа те, понеже чудесно знам къде се намира глупавата къща — нали живея тук вече цял ден, а и имам цял куп приятели, които копнеят да ме закарат до там. — Тя вдигна очи към тавана и се замоли Брет да си тръгне. Призляваше й при мисълта, че в стаята й седи убиец. Сети се колко отчаяна бе Райли, как животът й бе приключил, преди още да започне, и то само защото Брет Шрайвър не понасяше да му отказват. Вероятно преди да врече душата си на Ерикс, все някак е щял да преглътне отказа й, но сега, отказал се от Бог, лишен от съвест, нищо не можеше да му попречи да действа първосигнално. Райли бе отказала да излезе с него и той я беше бутнал от скалата.

Очевидно повярва, че Саша не е била при къщата. Като че ли се отпусна малко, огледа стаята.

— Какво реши за Гарваните? Утре вечер имаме събрание.

— Не съм съвсем сигурна. Във Фейсбук хлапетата от старото ми училище не спират да обсъждат онези Гарвани, дето умряха. Говорят, че са се самоубили.

— Да не мислиш, че сме от онези секти, дето всички се самоубиват накрая?

— Откъде да знам?

Той се изсмя.

— Кълна се, че това е последното нещо, което би ни хрумнало. Защо да го правим? Имаме си всичко, което пожелаем, каквото и да е. Преди да положа клетвата, се канеха да ме скъсат по биология. А сега имам шестица. Живея си живота, защо ми е да се самоубивам?

Действително за непосветен човек звучеше страхотно, решение за всички проблеми, без да се налага да полагаш усилия или да правиш жертви. Нали и тя самата бе отишла на събранието, макар да не вярваше и думичка, с идеята да каже клетвата и да получи желаното: да разбере кой е убил баща й.

Тя се вгледа в нетърпеливото му изражение и се запита дали знае за Джакс и братята му. Дали господин Бруно си бе направил труда да уведоми Гарваните за Ада на земята?

— Ще ти отговоря утре.

Той се изправи, но спря на вратата.

— Гледай да не споменаваш за това в училище, да не чуе някой от другите учители. Забранено ни е да членуваме в тайни клубове и току-виж уволнят господин Бруно заради Гарваните.

Когато най-после излезе, Саша въздъхна дълбоко, явно несъзнателно бе затаила дъх. Бу изпълзя изпод леглото, скочи до нея и се излегна наполовина отгоре й, с предни лапи върху гърдите й. Беше неделя и Саша вяло се почуди как да прекара деня, дали да не стане и да иде на църква, когато отново се унесе в сън.

Събуди се — Мелани крещеше, а Тим й отговаряше с ниския си равен глас. Тя отметна завивките, промъкна се до вратата и я открехна, за да провери какво става. Мелани стоеше пред вратата на спалнята им в дъното на коридора, облечена в крайно предизвикателни дънки с изрязани ромбове отзад, през които се виждаше гола плът. Щедрото деколте на блузата разкриваше цепката между гърдите й, толкова дълбока, че можеше да скрие пеленаче.

— Искам да се махне от тази къща. Въпрос на време е да започнат да си навират носа тук, за да разберат дали онази кучка се е свързала с нея.

Кой ли щеше да си пъха носа?

— Естествено, че ще се свърже с нея. Нали й е дъщеря. Параноята ти започва да ми лази по нервите, Мелани. Запази си я за другаде и, за бога, облечи нещо, което да не демонстрира на целия град, че си евтина уличница. Всички знаят, че имаш нещо с Бруно. Постарай се да не се излагаш, поне заради Крис.

— Крис! Крис! Само за Крис говориш. А забрави ли, че имаш и друг син? Сещаш ли се изобщо за него? Хич не го поглеждаш, камо ли да му продумаш.

— Същото може да се каже за теб и Крис.

— Много добре знаеш защо, кучи син такъв! Хич недей да ми прехвърляш вината, след като и двамата знаем кой е виновен. Мислиш си, че можеш да ме гледаш отвисоко, след като през цялото време в Москва…

— Достатъчно! Дойде ми до гуша, Мелани. Млъквай, или се измитай оттук.

Мелани се врътна и тръгна към стълбите покрай вратата на Саша. Саша побърза да я затвори и зачака задъхана Мелани да отмине. Но Мелани не отмина. Отвори вратата с такъв замах, че дръжката й се удари в стената отзад и се блъсна в лицето на Саша.

— В случай че си пропуснала нещо от личния ни разговор, с удоволствие ще те осведомя. Тим получи имейл от стария си шеф в ЦРУ тази сутрин. Искат да знаят дали майка ти не се е свързала с него, защото са изгубили следите й. Мислят, че може би е мъртва.

Тялото на Тим изпълни рамката на вратата, а очите му стрелнаха гневно Мелани.

— На теб май ти доставя удоволствие да се държиш като злобна кучка. — Той се обърна към Саша и погледът му омекна. — Никой не е казвал, че майка ти може да е мъртва. Стандартната процедура изисква хора като Катя да се проследяват след депортиране. Искаха да знаят дали сме се чували и аз казах, че не сме, но че ще попитам и теб.

Саша бавно поклати глава, притиснала до тялото си юмруци, които отказваха да се отпуснат. Желанието да цапардоса Мелани в лицето й бе толкова чуждо, колкото и непреодолимо. Никога по-рано не бе изпитвала такава жажда за насилие.

— Ще ти кажа, ако ми се обади.

Мелани продължаваше да стърчи на не повече от крачка от нея, достатъчно близо, за да я стигне с ръка, дори виждаше лепилото, с което бяха прикрепени изкуствените й мигли. Тя се наклони лекичко към нея и прошепна:

— Давай де, ако ти стиска. Виждам, че едва се сдържаш.

— Та после да ме арестуват, нали? — отговори рязко Саша. — Не, благодаря.

Мелани се врътна на острите си като игли токове и напусна стаята, като изблъска Тим от пътя си.

Когато изчезна, той се обади:

— Облечи се и ще идем да хапнем някъде.

Явно храната бе решение за всичко. На Саша й стана мъчно за Тим, затова кимна.

— Какво четеш?

Седнал в един стол без облегалки, Джакс загледа, как Феникс влиза в библиотеката и се разполага на ниския кожен диван пред камината.

— Ти какво, да не си от литературната полиция?

— Да разбирам, че четеш нещо, от което се срамуваш. И какво е? „Хари Потър“? „Ерагон“? „Властелинът на пръстените“? Или пак си в детинската фаза и си препрочиташ приказките? „Старият Йелър“? „Джеймс и гигантската праскова“?

Май щеше да е по-добре да си признае. В противен случай Феникс нямаше да го остави на мира. Вдигна книгата, за да може брат му да види заглавието, и зачака реакцията му.

Не се наложи да чака дълго.

— „Как да печелим приятели и да убеждаваме хората“. Много интересно, но може би трябва да вземеш изданието на Синовете от Ада. Озаглавено е „Как да не плашим хората до смърт и да не отблъскваме всичко наоколо“.

— Беше изчерпана, така че се наложи да взема тази.

— И?

— Насочена е по-скоро към търговски представители, но то май и аз попадам в тая категория. Нали се опитвам да се продам като нормален човек. Ако правя, каквото ми препоръчва книгата, би трябвало хората да ми ядат от ръката.

— И какво пише?

— Че ласкателството отваря всички врати. Да повтаряш името на хората, защото обожават да го чуват, да ги питаш с какво се занимават, постоянно да завърташ разговора около тях. Да демонстрираш искрен интерес към тях и живота им. Да ги накараш да се почувстват като най-важния човек на планетата.

— Хубаво, да речем, че действа, ами предишната стъпка? Как установяваш достатъчно близък контакт, че да започнеш да демонстрираш интерес, било то искрен, или не?

— М. ми даде контактни лещи от стъкло, понеже пластмасовите се стопиха. Горе-долу вършат работа, та очите ми да изглеждат нормални, но ще нося очилата, колкото се може по-често. Старая се да мисля за приятни, положителни неща, така че да не изглеждам като психопат. Но тайният ми коз е Броуди. Ще дойде с мен и ще се представя за мой брат близнак. Двуяйчен, понеже изобщо не си приличаме. Ще движим заедно и се надявам излъчването му донякъде да балансира моето.

— Та това звучи много добре. На теб ли ти хрумна?

— Горе-долу. Казах на Кий, че не мога да се справя, да намери някой друг да ходи на училище и да шпионира Бруно. Предложих Броуди, нали беше на деветнайсет, когато го взехме, но изглежда на седемнайсет. Кий не се съгласи, каза, че трябва да е някой от нас, и си е навил на пръста да съм аз. Казах, че ще се съглася, ако и Броуди дойде с мен.

— Момичетата ще му се лепят като мухи на мед. Какво ще стане, ако се влюби в някоя? Според правилата на Лумина не може да се влюбва в момиче, нито да я доведе тук.

Може би трябваше да избереш някого, който вече си има половинка.

— Твърде е смотан. Вярно, че е Лумина и всички ще се чувстват привлечени, но това са деца, Феникс. Фактът, че е такъв зубър, ще натежи над очарованието.

— Така си мислиш ти. Аз пък надушвам неприятности, ако не го държиш изкъсо.

— Ще бъдем заедно по цял ден. Не се тревожи.

Феникс се изправи и тръгна към изхода.

— В работилницата ли отиваш?

Феникс моделираше мотори, за да убива времето и да ангажира ума си, за да не мисли постоянно за Джейн. Джакс не смяташе, че му помага особено, но той упорито си прекарваше времето между машините. Беше измайсторил по един мотор за всеки в планината. Някои си имаха даже по два.

— Не, дояли са ми се кренвирши с пюре.

— Лондон?

— Че къде другаде!

Джакс се изправи, метна книгата върху масичката и тръгна след брат си. Не че толкова примираше за кренвирши с пюре, но когато Феникс хукнеше сам-самичък за Англия, явно го бе налегнала мъка по Джейн. Ходеше на гроба й, а после задължително следваха неприятности. Последния път беше влязъл в първата кръчма и се беше заял с някакъв професионален бияч. За малко да го убие, понатупал беше и неколцина други, включително и две ченгета, а щетите в кръчмата възлизаха на хиляди лири. М. го беше наказал с шест месеца самота на Кианос.

— Не е нужно да се мъкнеш с мен.

— Напротив, нужно е. — Във фоайето поръчаха на Дякон да им донесе шлиферите и след две минути стояха пред гроба на Джейн, в тъмнината. В Йоркшир беше осем вечерта.

Минута след като пристигнаха, Ерикс се материализира от другата страна на гроба. Постави върха на ботуша си върху каменния бордюр и ги изгледа саркастично.

— Винаги съм си мислил колко е трогателно, че заровихте Джейн на неосветена земя, за да може да я посещавате, без да се превърнете във въглени. Дали на родителите им е хрумвало, че ридаят върху ковчег, пълен с камъни, в двора на църквата „Сейнт Стивън“?

Феникс не отделяше очи от плочата и сякаш изобщо не забелязваше присъствието му.

Джакс вдигна яката си срещу студа и влагата, беше започнал да вали сняг. Не попита Ерикс защо е дошъл и какво иска. Не му пукаше.

Ерикс направи още няколко хапливи коментара за Аркейн с надеждата да вбеси Феникс, но след като той дори не го погледна, свали крака си.

— Един от моите безсмъртни, когото елиминирахте миналата седмица, беше закупил една картина за мен от Сан Франциско. Изпратих да ми я донесат, но се оказа, че липсва. Искам да знам дали вие сте я взели.

Бегло заинтригуван, Джакс се обади:

— За какъв дявол ни е още една картина? Имаме си стотици.

— Ако е у вас и ми я дадете, ще върна услугата.

Услуга ли? Такова нещо се случваше за първи път и Джакс мигом застана нащрек. Явно му трябваше страшно много, за да предложи услуга в замяна. Интересно защо.

— Нямаш късмет. Не сме взимали нищо от Касамов.

— Купил я беше от една рускиня, която след този случай се върна в Русия. И упорито твърди, дори след специален разпит, че нито му я е продавала, нито е у нея. А картината не беше сред вещите му.

Специален разпит — значи я бяха измъчвали. Говореше за майката на Саша, сигурен беше. Рускиня, завърнала се в Русия, а и нали беше излизала с Касамов. Джакс дори беше пратил Малик да провери дали не е положила клетвата. Върнал се беше тази сутрин с отрицателен отговор, но нещата не бяха никак розови. Руският Съвет за сигурност я бе сложил под карантина, преди да я пуснат отново сред руското население. Явно я бяха освободили и някой от наемниците на Ерикс я беше отвлякъл веднага след това.

Ерикс продължи:

— Рускинята има дете, дъщеря, може би ще знае нещо.

В продължение на хиляда години, в които залагаше капани на нищо неподозиращите изгубени души и Ския, Джакс бе развил умението да прикрива емоциите си до съвършенство. И сега само сви рамене, макар да усещаше, че разумът го напуска. Дали в този момент някой не разпитваше Саша за тази загадъчна картина? И дали тя знаеше нещо за нея? Щяха ли да я измъчват като майка й? Да видят рожденото й петно?

Но лицето му си остана все така безстрастно. Хвърли поглед към Феникс, който продължаваше да се взира в надгробната плоча на Джейн, напълно глух за всичко останало.

— Откога си станал такъв страстен колекционер? — Джакс се обърна към Ерикс.

— Не ми пука за изкуството. Картината ми е важна заради сюжета. Касамов ми я описа и искам лично да се уверя, че разказаното е вярно.

Джакс горещо пожела Бог да наруши обещанието си за ненамеса и да изпепели Ерикс начаса.

Вместо това първородният син на баща им отново постави крак върху надгробната плоча на Джейн и облегна ръка върху коляното си.

— Може би и за вас ще е също толкова любопитно. Касамов твърдеше, че картината изобразява как Бог и Луцифер работят рамо до рамо. Имало и Анаво, която получава тъмнината от Луцифер и се превръща в Мефисто.

— Това си го знаем от самото начало.

— Но онзи Мефисто от картината получава Божията благословия, което означава, че е спасен от вечното проклятие. Трябва да се съгласиш, че подобно развитие е крайно интригуващо, Аякс. Получите ли спасение, Бог ще може да ви чува и ще имате шанс да стигнете Рая, когато той реши да приключи нещата, ще можете да стъпвате по свещена земя. Ако всички Мефисто се сдобият с такива способности, нищо чудно да спечелите тази малка битка, която водим вече хиляда години, а това е нещо, което няма да позволя. Искам тази картина и ще направя, каквото е необходимо, за да я получа. — Той се изправи и изчезна.

Изпаднал в умопомрачение, Джакс се приготви мигом да се транспортира в Колорадо, но Феникс го сграбчи за ръката и настойчиво прошепна:

— Не! Стой тук!

— Ще ти сритам задника, ако не ме пуснеш.

— Това е капан — прошепна брат му, навел глава. — Изчакай още пет минути.

— Измъчвали са майката на Саша. Ако изпрати някой при Саша, ще…

— Разберат ли, че картината не е у нея, ще си тръгнат.

— Ами ако е у нея?

— Тогава ще им я даде. Или пък няма да им я даде. Но ако покажеш каквато и да било емоция, Ерикс ще разбере, че в думите на Касамов има някаква истина — а предполагаме, че не я е купил, а само я е видял.

— Не ми пука за картината. Само Саша ме интересува.

— А трябва да ти пука за картината. Ако Касамов не лъже или не бърка, то картината описва Завета Мефисто. Ако Ерикс разбере, че можем да получим изкупление чрез Анаво, ще убие всяка една, която открием. Ще нареди на всяка Ския и изгубена душа на планетата да търсят Анаво. И няма да имаме никакъв шанс да открием други.

— Ако наистина съществува такава картина, как е попаднала у майката на Саша?

— Не сме сигурни, че е у нея, но трябва да разберем. И така и ще направим, но първо ще поостанем тук още малко. Сигурен съм, че Ерикс ни наблюдава. Ако си тръгнем прибързано, ще ни последва. Нали не искаш да го отведем право при Саша? Запази спокойствие и изчакай още няколко минути, после ще се приберем у дома и ще изпратим някой Лумина да види какво става.

Джакс зачака да отминат най-бавните пет минути в живота му. По едно време се обади:

— А какво ще стане, ако просто прибера Саша в планината и й кажа, че трябва да остане там?

— Ще си платиш цената, задето пречиш на свободната воля. Не си мисли, че Луцифер ще ти прости, че си нарушил правилата, само защото му се иска нещата да се получат. Не говорим, че тя ще те намрази, а ако двамата не сте заедно, се губи целият смисъл. Наясно съм колко се изкушаваш, но не си и помисляй, Джакс.

— Може ли да тръгваме вече?

— Ще тръгнем веднага щом млъкнеш и ме оставиш да се сбогувам с Джейн.

Джакс се врътна на пета и се спря под стария бряст, който Кий бе посадил, след като Феникс бе открил Джейн. Беше обещал, че като стане достатъчно голям, ще сложи люлка за децата им. Вторачи се в голите, възлести клони, от които не висеше люлка, и си спомни усмивката на Джейн, сините й очи, мелодичния й глас и последните й думи, преди да умре.

Когато се бяха втурнали да я спасят, бе вдигнала към Феникс красивото си насинено и окървавено лице. Камата на Ерикс трептеше в сърцето й. „Върни ме обратно! Върни ми живота!“ — бе извикала. Феникс вече летеше напред и я улови още преди да падне на пода. Ерикс бе наблюдавал отстрани и когато бе очевидно, че в нея вече няма живот, че Феникс не може да я върне, бе казал:

— Не реагира, защото вече не носи твоя знак. Белязана е с моя. Само аз мога да я даря с безсмъртие. Може би така и ще направя, за да може да роди моите синове.

С изкривено от ярост лице, Феникс се бе изправил, вдигнал бе Джейн на ръце и бе изчезнал от древния замък, обитаван от Ерикс.

При вида на прегърбените му сега рамене и сведената глава Джакс стисна челюст и сърцето му се стегна от познатото чувство на гняв. Минали бяха повече от сто години, но Феникс не можеше да мисли за нищо друго. Когато откриха Джейн, не им бяха известни толкова много неща, а най-лошото бе, че не знаеха за знака на Мефисто. Не знаеха, че и Ерикс може да го разчете, не знаеха, че и той също можеше да сложи своя знак върху Анаво. Беше я изнасилил и беше оставил знака си на мястото на този на Феникс. Смъртта й го съсипа, но фактът, че я беше погребал със знака на Ерикс в тялото й, бе превърнал смазващото чувство на вина и мъка в безпомощна ярост.

Най-после, когато Джакс вече не можеше да издържа и секунда повече, Феникс се обърна и каза:

— Готов съм.

След обяда Тим закара Саша и Крис обратно у дома. После побърза да се изтегне в любимото си кресло, за да гледа футбол, а Крис обяви, че отива у приятел да играе на компютърни игри. Брет и Мелани ги нямаше, така че Саша реши да си стои в стаята и да поработи върху есето.

Но това беше, преди да стигне стаята. Приличаше на бойно поле, липсваха само шрапнелите и мъртвите тела. Съдържанието на всяко едно чекмедже бе изсипано на пода, всички дрехи, които бе закачила в дрешника, се въргаляха из стаята наред със завивките и чаршафите. Скицникът й бе раздран на ивици, а лаптопът, който бе получила като подарък за рождения си ден предния април, бе на парчета — екранът бе откъснат от тялото, а двете половини бяха изпочупени. Край с есето й.

След няколко крачки из бъркотията стана ясно, че дрехите й не бяха просто разхвърляни по земята. Бяха разкъсани, нарязани и раздрани, напълно унищожени. Саша се приближи до нощното шкафче, за да надникне в чекмеджето, и хич не се изненада, че пластмасовият цилиндър липсваше.

— Саша, можеш ли да слезеш? Дошъл е някой да те види.

Разтреперана, почти разплакана, тя се запрепъва през съсипаните дрехи и излезе в коридора, после се спусна по стълбите. От фоайето й се усмихваше слабичко момче с тъмна коса и дебели очила.

Тим се обади:

— Защо не заведеш Броуди до твоята стая, нали ти е дошъл на гости? Не искам да ви преча с мача.

С други думи — предпочитам да не ми пречите да си гледам футбола.

— Добре, Тим. — Тя го изчака да се върне в стаята, после се обърна към гостенина.

— Познаваме ли се?

Той поклати глава.

— Джакс ме изпрати.

Не й приличаше на никого от семейния портрет от стаята на Джакс, но все пак попита:

— Брат ли си му?

— Не, работя за тях. Трябва само да те попитам нещо, ако ми отделиш една минутка.

Колкото и да беше смотан, у него имаше нещо, което мигом й допадна. Очите му бяха добри и ведри. А малко спокойствие никак нямаше да й е излишно. И все пак в момента не беше склонна да се доверява на непознати.

— Откъде да съм сигурна, че казваш истината?

Той извади мобилен телефон и набра някакъв номер, после й го подаде. Чу гласа на Джакс.

— Добре ли е?

Саша погледна непознатия в очите, после каза:

— Добре е.

— Саша, ти ли си? Броуди там ли е?

— Да.

— Добре ли си? — звучеше истерично.

— Добре съм. Какво точно става?

— Поговори с Броуди, аз ще дойда съвсем скоро.

Тя затвори и подаде телефона на Броуди.

— Ела да се качим горе.

Саша спря на прага на стаята си и го изчака да я настигне.

— Преди около два часа излязохме да обядваме и се прибрахме точно преди да дойдеш.

Той хвърли един поглед и попита:

— Липсва ли нещо?

— Имах един пластмасов цилиндър с рисунка — портрет на майка ми, изчезнал е.

Броуди обиколи стаята, като прескачаше купчините дрехи.

— Май ще трябва да си понапазаруваш.

Саша затвори вратата и седна на голия матрак на по-близкото легло. Броуди се настани на другото и побутна очилцата си по-назад. После й разказа за Ерикс и Алекс Касамов и за картината, която уж бил купил от майка й.

— Джакс се тревожеше да не се появи някой Ския да търси картината и да реши да те разпитва по не особено приятен начин.

— Как така да ме измъчват ли? — Тя преглътна, хвърли бърз поглед към пръта на корниза, после към съсипания компютър. — Нима някой би ме измъчвал само за да разбере нещо за някаква стара картина?

— Ерикс ужасно я иска. Не знаем защо, нито какво изобразява, но той умира да я докопа.

— За да я продаде ли?

— Не, на него пари не му трябват — Броуди се пресегна и вдигна късче хартия с нарисувано око. — Каза, че те е нямало два часа. Мислиш ли, че който е бил тук, е търсил картината? Не съм сигурен, че ако някой бърза да намери нещо, ще губи време да ти съсипва вещите.

— Мисля, че е била леля ми, понеже не може да ме гледа. А цилиндъра вероятно е взела от чиста злоба. Бях й казала, че вътре има портрет на майка ми, а нея мрази повече и от мен. Беше ме предупредила, че ако извадя картината, ще я изгори.

Броуди я изгледа съчувствено.

— Ще направя всичко по силите си да ти помогна да оправиш нещата, но първо, изключително е важно да ми кажеш истината. У теб ли е тази картина?

Саша отклони поглед и каза:

— Не.

Точно в този миг Джакс се вмъкна през прозореца.

Сърцето й задумка и тя остро се смъмри, че така се радва да го види. Не се беше бръснал и наболата му брада го правеше по-зрял, по-мъжествен, по-опасен. Той впи очи в нея, видимо разтревожен.

— Добре ли си?

— Аз съм добре, но всичките ми вещи са разпердушинени. Май е била Мелани.

Джакс огледа стаята. Тялото му излъчваше напрежение, дланите му бяха стиснати в юмруци.

— Ако е бил някой от хората на Ерикс и е търсел картината, защо ще се бавят да ми съсипват дрехите, да късат рисунките и да чупят компютъра? Само тя би си отмъстила по този начин.

— Явно защото живее тук, на нея са наредили да претърси стаята и малко се е поувлякла — той погледна лаптопа. — Всъщност доста се е поувлякла.

Джакс седна до нея, а стегнатото му бедро се опря плътно в нейното.

— Саша, знаеш, че можеш да ми имаш доверие. Моля те, кажи ми дали картината, която търси Ерикс, е у теб.

Саша не отговори. Вместо това се втренчи в ботушите му.

— Къде успя да се изкаляш така?

— В Англия. Феникс искаше да иде на гроба на Джейн.

— Коя е Джейн?

Джакс се вгледа в очите й и тихо отговори.

— Беше му годеница, Анаво, която откри в Лондон преди повече от сто години.

— Как е умряла?

— Ерикс я уби.

По гърба й пролазиха тръпки.

— И Феникс все още ходи на гроба й?

— Не толкова често, колкото в началото, но да, все още ходи и тъгува. През цялото това време не е поглеждал друго момиче. Аз и братята ми излизаме по малко, но не и Феникс.

— А Ерикс как я е намерил? Някой Ския е разбрал, че е Анаво, и я завел при него?

Джакс поклати глава, свел поглед към калните си ботуши.

— Сигурна ли си, че искаш да знаеш?

— Естествено, че искам, току-виж си взема поука.

— Носеше Феникс, което ни помага да я открием, където и да е по света. Нещо като защита. Например, ако ти беше маркирана, снощи щяхме да те открием, дори Райли да те беше замъкнала на хиляда километра. Но не знаехме, че и Ерикс може да го долови. Отвлече я в нощта, в която двамата с Феникс смятаха тайно да се оженят. Тръгнахме след тях, но когато ги настигнахме, беше вече късно.

— О, каква ужасна, злополучна история. Точно в сватбената й нощ. — Тя живо си представи случилото се — как момичето си приготвя багажа и тръпне от вълнение, че всеки момент ще замине с годеника си и ще се омъжи, а накрая някакъв непознат я отвлича и убива. — А какво означава, че е била маркирана? Как се прави? Къде?

Той неочаквано се приведе към нея, така че тя подскочи, и прошепна:

— Ако някой от нас преспи с Анаво, тя ще носи знака му.

Бузите на Саша пламнаха, от което й стана още по-неудобно.

Той се засмя. Но макар и крайно смутена, Саша не можеше да откъсне поглед от него. Очите му изглеждаха някак различни днес, като че ли по-блестящи. Боже мили, колко беше красив! Сериозно се замисли дали да не седне върху ръцете си, за да се удържи да не го докосне.

Вместо това се насили да свали очи от него и едва тогава забеляза, че Броуди е преместил стола до прозореца, покатерил се е отгоре му и тъкмо смъква кръглия накрайник на корниза, който представляваше парче пластмасова тръба, обвита в прашен, избелял плат.

— Какво правиш? — гласът й изтъня от паника. — Слизай оттам! О, господи, недей!

Тя скочи от леглото и изтича до него, протегнала ръка към навитото платно, което вече издърпваше от вътрешността на корниза, но Броуди го държеше високо над главата си.

— Не може да я вземеш! Нямаш право! — Беше извадила картината от белия цилиндър, за да е сигурна, че Мелани никога няма да я намери. Хитър ход, защото цилиндърът действително липсваше. Но сега, въпреки всичко, щеше да я изгуби. Беше обещала на майка си да се грижи за нея и отчаяно се бореше да я вземе от Броуди. — Върни ми я! Джакс, накарай го да ми я върне.

Джакс протегна ръка за картината.

— Ще си я получиш обратно, обещавам ти, но нека я вземем за малко, докато не разберем защо Ерикс толкова я иска. В планината Мефисто имаме един Лумина, художник, той почиства и реставрира картините ни. Ще й хвърли един поглед и ще ти я върна след няколко дни, заклевам се.

— Къде е тази планина Мефисто?

— Нали си идвала. Там, където живеем. Обвита е в същата синкава мъгла, която крие и Кианос. Служи като бариера, прави и нас, и сградите невидими за останалия свят. А също и за Ерикс. Никой не може да премине мъглите, ако не е Лумина или Мефисто, тоест аз и братята ми. Мъглите пречат на Пургаторите да избягат. Така че, вярвай ми, ако картината е в планината, никой не може да я пипне.

— Дори и аз?

— Ти можеш да преминаваш през мъглите, защото си Анаво. А ако беше маркирана, там щеше да си в безопасност, понеже Ерикс не може да те стигне.

Значи, ако някога спеше с Джакс, щеше да е принудена до края на живота си да живее в планината зад пластове синя мъгла. Взря се в съвършеното му лице, в тревожните му очи и за сетен път пожела да не е паднал ангел, а обикновено момче. Отдавна щеше да е лудо влюбена в него.

Но не беше обикновено момче. И чувствата, които изпитваше, бяха крайно нередни. Трябваше да спре да го зяпа. Да спре да го желае.

Тя преглътна, откъсна очи от неговите и се съсредоточи върху навитото на руло платно в ръката му.

— Ами този художник? Дето каза, че е Лумина? Какво означава това?

— Аз съм Лумина — обади се Броуди, слезе от стола и го върна до бюрото. Погледна я и се усмихна с милата си, чиста усмивка. — Обикновени хора сме, избрани от Мефисто да живеем в планината и да им помагаме. Ако се съгласим, ставаме безсмъртни и придобиваме известни способности, за да си вършим задачите.

— Какви задачи?

— Всичко, което е необходимо за планирането на акциите. Например имаме си екип, който се занимава единствено с подправянето на документи и архиви, така че ако на някого се наложи да излезе в реалния свят и да докаже, че е истински човек, документите да са налице. Ето, Джакс си има всичко необходимо, за да тръгне на училище утре, защото екипът си е свършил работата. Има си акт за раждане, регистриран, където трябва, и копие от ученически картон от един пансион в Дорсет, в Англия.

— А ти какво точно правиш?

Броуди се ухили.

— Хаквам компютри, изобретявам инструменти, които Мефисто да ползват на бойното поле, и като цяло съм страшно умен. Огледах цялата стая, за да разбера къде би могла да скриеш картината, и видях, как крадешком поглеждаш корниза. Бива си ме, а?

— А си и скромен.

Той премигна зад очилцата си.

— Не съм надут, ако това намекваш. Но Бог ми е дал определени умения и съм длъжен да ги използвам, за да си върша работата по-добре.

— Гениален си — прекъсна ги Джакс. — Всички сме на това мнение. Виж какво, защо не отнесеш картината на Андре, а аз ще се върна след малко. Искам да помогна на Саша да оправи тук.

Броуди пое платното от Джакс, после отново й се усмихна.

— Радвам се, че се запознахме, Саша. Ще се видим утре. — И той изчезна.

— Утре ли?

— Ще ходи на училище с мен. Надявам се така да изглеждам по-малко страховит.

— Как? Щом е безсмъртен като теб и живее с теб и върши същото като теб, защо с него да изглеждаш по-малко страховит?

— Защото е пълната ми противоположност. С братята ми сме единствените, които могат да водят изгубените души в Ада на земята. Лумините са нещо като поддържащ персонал — грижат се за подробностите. Вербуваме само най-добрите — хора, които са винаги ведри, щастливи и оптимистично настроени, а най-добре да имат и някакъв специален талант или умение, което да ни е от полза. Ако се съгласят да ни съдействат, се налага да изоставят истинския свят. Някои се женят, други не, но винаги са щастливи и отдадени на вярата си в Бог. Те са живи ангели, макар да притежават всички човешки качества, само дето не стареят и не умират.

— А какво ще се случи, когато дойде краят на света?

— Ще идат в Рая. Всъщност, ако им писне да работят, ако решат да си тръгнат, трябва само да кажат, и ще ги изпратим горе, когато поискат.

— Често ли се случва?

Той се усмихна.

— Досега никога. Не е лош животът в планината, Саша. Строим им къщички, а и имат всичко, което пожелаят. Единственото, което не им се разрешава, е да общуват с хората, но най-вече защото се тревожим, че ще се влюбят в някого и ще има разбити сърца. Поемам голям риск да водя Броуди на училище с мен, но няма да мога да свърша нищо, ако другите се боят от мен като от дявола.

— Значи им е приятно да работят за вас, да ви помагат да пращате хората в Ада на земята?

— Мисля, че да. Нали виждат какво причиняват Ерикс и неговите Ския на хората, как разбиват цели семейства и съсипват живота им. А и знаят, че колкото повече изгубени души има, толкова повече ще стават. Единствената ни надежда е да не позволяваме броят им да се увеличава.

— А не може ли всички Лумина просто да излязат сред хората и да се опитат да ги убедят да не вричат душите си?

— Нямаме право да пречим на свободната воля. Хората трябва сами да решават, без намеса от Рая или Ада или от живи ангели, било то черни, или не. — Джакс побутна купчина дрехи с ботуша си, намръщи се и смени темата. — Всичко ли е съсипала? Ще имаш ли какво да облечеш утре на училище?

— Само това, с което съм в момента.

Той я огледа от горе до долу.

— Добре изглеждаш, но ти трябват и други дрехи, Саша. Дай да те заведа на пазар. Ще идем, където поискаш, и ще вземем, каквото си харесаш.

— Нямам много пари.

— Аз ще плащам. Без ангажименти, кълна се.

— Бих могла да помоля Тим и той ще ми купи нещичко. Ако не беше той, щях да съм на улицата, защото Мелани с удоволствие би ме изритала. Толкова е жестока, Джакс. Тази сутрин ми каза, че според ЦРУ майка ми е мъртва. Направо ми е жал за Тим, задето е женен за нея.

— Тогава не го карай да се чувства още по-зле. Позволи ми аз да ти помогна, така изобщо няма да разбере какво е направила Мелани.

Май нямаше особен избор. В Телюрайд беше ужасно скъпо, а нямаше как да иде до друг град с по-приемливи цени. Ако не искаше да носи едни и същи дрехи всеки божи ден, трябваше да приеме предложението му. Отново потъна в черните му очи, пометена от странните, ярки, непознати емоции, но някъде, в дълбините на тези очи, долови искреност… и непристорена загриженост.

— Добре, Джакс, но ще го пишем заем. Дори и никога да не успея да ти се издължа, поне ще се чувствам по-добре, задето така се възползвам.

— Изобщо не се възползваш, но щом искаш, можеш да се преструваш, че ще ми ги върнеш. Аз пък ще се преструвам, че бих приел. — Той се приближи към нея и я прегърна. — Къде искаш да идем?

Тя се опита да се удържи да не плъзне ръце под шлифера му, да не притисне длани в широкия му мускулест гръб, да не вдишва сладостния му аромат и да не долепя буза до коравите му топли гърди. Опита, наистина. Но не успя.

— В Сан Франциско — измърмори накрая. — Там знам къде да търся. Да започнем от „Мейсис“ на Юниън Скуеър.

Миг по-късно стояха в отдела за мъжко облекло. Саша се огледа, смаяна, че никой не забелязва как се материализират от нищото, и каза:

— Имах предвид по-скоро дънки и пуловери, а не костюми на фино райе.

— Трябва ми нещо за очите. — Той дръпна ръце и отстъпи назад, после взе чифт слънчеви очила от една въртяща се стойка. Сложи си ги и попита: — Какво мислиш?

Очилата плътно покриваха очите му. С черния си шлифер, черната коса и набола брада изглеждаше невероятно. Саша имаше чувството, че се размеква в краката му.

— Стават.

Иззад гърба й се чу глас.

— Хей, Саша! Как си, хубавице? Някой ми каза, че си напуснала Колорадо.

Със свито сърце, Саша се обърна точно когато Смит Хардуик се наведе и я целуна право по устните. Не че означаваше нещо. Така целуваше всички момичета от тайфата, просто си беше такъв.

Но преди да успее да отговори, преди дори да реши дали да представи Джакс, или не, или да измисли някакво обяснение какво прави в Сан Франциско, Смит се озова по гръб и се затъркаля по гладкия дървен под към стелажа с ризи. А Джакс стоеше до нея със стиснати юмруци и вид на истински демон от пъкъла.

Седма глава

Всъщност не го беше ударил. Просто мислено го бе отблъснал с всички сили надалече от Саша. Гледката, как я целува, бе отприщила инстинктите му, но в мига, в който видя, как момчето връхлита върху стойката с ризи, разбра, че е прекалил. А изражението й го потвърждаваше. Беше бясна.

Саша понечи да хукне към Смит, но Джакс я задържа. Не му се даваха излишни обяснения. Тя щеше да настоява да се извини, а той трябваше да лъже. По-добре да започнат на чисто. Така че преди Саша да направи и две крачки, той я дръпна обратно, изтри паметта на момчето и ги транспортира в друга част на магазина.

Саша побърза да се отдръпне от него и веднага го нападна със сърдит шепот.

— Какво правиш? Та той ми е приятел! И е свестен!

— Целуна те.

— И какво от това? Да не съм твоя собственост? А и това не беше целувка. Просто така поздравява хората.

— Влюбена ли си в него?

Саша го изгледа възмутено, обърна се към стелажа с чорапи пред тях и заговори тихо срещу един кариран чифт:

— Джакс, познавам го от четиригодишна, откакто ходех в предучилищната група на „Сейнт Майкъл“. Та той ми е като брат… Щеше да ми е приятно да се видим, да си припомним това-онова. Защо беше нужно да го буташ.

— Май повечко сила вложих, а?

— Изобщо не биваше да го буташ.

— Но той те целуна.

Тя го стрелна с поглед, после отново се обърна към чорапите.

— А когато тръгна на училище утре, запозная се с някого, той ме покани на среща и вземе да ме докосне, пак ли ще размахваш юмруци?

Само от мисълта, коремът му се сви.

— Стана ми ужасно неприятно, Саша. Наистина.

Въздишката й беше съвсем искрена. Обърна лице към него и рече тъжно:

— Не се тревожи. Момчетата не ме харесват. Тоест, вярно, винаги съм имала приятели момчета, но никой не ме е харесвал. Така де. Не просто да ме харесва, а да ме харесва.

— Грешиш. Със сигурност грешиш. Толкова си красива, такъв невероятен човек, как е възможно да нямаш милион гаджета?

— Не знам. Не е като да не се старая. Но се държат, сякаш съм монахиня или нещо такова. Недосегаема.

— Може би защото си Анаво. Вероятно долавят нещичко и им е ясно, че няма да е лесно. Не че съм голям специалист по хората, но пък знам как разсъждават момчетата, а те определено предпочитат да им е лесно. Нали разбираш какво имам предвид?

— Разбирам. А явно и ти ги разбираш нещата, господин Прелъстител на непознати девици в мрака.

— С теб не е така, Саша.

— Ако кажеш, че е различно, защото съм Анаво, или защото прекалено много ме уважаваш или нещо пак толкова тъпо, ще те сритам в топките и ще се смея отстрани.

Джакс се наведе над чорапите.

— Факт е, че си Анаво, а също и че те уважавам, но въпреки това бих искал да те видя гола. Всъщност мигом бих започнал да действам в тази посока, но ще трябва да останеш в планината завинаги. А и съществува дребният проблем, че ме намираш за отвратителен.

— Не и в този смисъл, уви. Не мога да преглътна какво представляваш, но определено не смятам, че си отвратителен.

— Значи не би имала против да се позабавляваш с мен, макар да не ме приемаш изцяло?

Шегуваше се, но тя не разбра, изчерви се силно и извърна лице.

— Непрекъснато се сещам за целувките. Никога не съм се чувствала така — измърмори тя, този път на кутийките с чорапогащници.

Той се приближи леко и докосна косата й, така мека и копринена.

— Това са могъщи усещания, Саша. Не се чувствай виновна. Нормално е да ги изпитваш, макар да ме намираш за зловещ. Това не те прави по-малко човек.

— Не те намирам за зловещ.

— Тогава какъв е проблемът?

— Ами… не знам. Безсмъртен си, това първо. Как точно ще се получи, ако сме заедно? Аз ще се сбабичасам, ще започна да си купувам ето от тия чорапи за разширени вени, а ти ще си все готин, на осемнайсет.

— Може пък и ти да станеш безсмъртна.

Саша рязко вдигна глава, видимо зашеметена.

— Ти сериозно ли говориш?

— Ами да. Не е невъзможно, стига да поискаш.

Тя неволно отстъпи назад с разширени от смайване очи.

— В никакъв случай! Да живея вечно? Не е нормално. Неестествено е. А и какво ще правя цяла вечност? Ще седя и ще чакам да приключиш с поредното убийство и да се прибереш у дома?

Заля го непреодолима умора. Никога нямаше да се съгласи, така че какъв смисъл имаше, по дяволите, да се опитва да я убеди?

— Ако станеш безсмъртна, ще идваш с мен, когато отивам… да… така де…

— Убиваш хора?

— Престани да го повтаряш! Защо отказваш да приемеш в какво се превръщат? Хлебарка да настъпя, ще е по-лошо. Нима предпочиташ да оставя такива като Касамов и Бруно да обикалят и да примамват нови и нови хора да погубят душите си?

Очите й плувнаха в сълзи, които бавно преляха по бузите й.

— Не знам — прошепна тя. — Не знам какво предпочитам. Искам да си друг. Искам да си нормален, а не пришълец от Ада. Какво да направя? Как бих могла да съм с теб и да продължавам да вярвам в Бог?

— Да не мислиш, че аз не вярвам в Бог?

— Вярваш, че съществува, но не си се запътил към Рая.

— Защото нямам избор. Такъв съм се родил и може и да не ми е писано да ида в Рая, но това не е от липса на желание.

Тя изтри сълзите си, върна се обратно и го прегърна.

— Съжалявам, Джакс. Жалко, че така стоят нещата.

Той обгърна раменете й и притисна буза в косата й.

— Нещо не съм в настроение за пазар. Дай да се връщаме в Телюрайд.

— Трябват ти дрехи, така че давай да действаме. Просто ще заобикаляме познатите ти, става ли?

Тя кимна, притисната в гърдите му.

— Става.

Рядко ходеше на пазар. Всъщност никога. Когато имаха нужда от дрехи, Лумините им купуваха необходимото или пък им ги ушиваха Пургаторите. Вярно, пазарувал бе и друг път, но най-вече книги, ски оборудване или алкохол. Понякога пури. Но тая работа с дрехите бе нещо съвсем ново, а престоят в дамското отделение бе несравнимо преживяване. Миризмите възбуждаха любопитството му, боите и тъканите се смесваха с парфюмите и уханието на кожа и гъделичкаха носа му. Но въпреки всичко, нито за миг не губеше аромата на Саша дори когато изчезна с купчина дрехи към съблекалните с обещанието, че веднага се връща.

Само че не се върна веднага. Измина цяла вечност и през главата му започнаха да се стрелкат мисли, че нещо не е наред. Че се е задавила с нещо, или се е спънала и си е халосала главата. И когато реши, че не издържа вече, стана невидим и се материализира там, където миризмата й бе най-наситена, а именно в тясна кабинка с огледало.

Саша стоеше пред огледалото по дънки и нищичко друго.

Съвсем нищо друго.

Джакс се вкамени. Реалността определено надминаваше въображението. Той буквално онемя от захлас. Виждаше белега, точно под дясната й гърда.

Саша кръстоса ръце пред гърдите си и го изгледа кръвнишки.

— Какво правиш? — изсъска. — Забранено е за мъже.

— Никой не ме вижда. Невидим съм.

— Аз те виждам!

Вярно, виждаше го. И това поредно доказателство, че Саша се променя, му подейства като кофа с ледена вода. Той хвърли последен поглед към прелестните й гърди и изскочи навън. Защо го беше направил? Вече съжаляваше горчиво. Образът на нежната й кожа и съвършените розови зърна на гърдите й прогори мозъка му и сега повече от всякога се измъчваше, че отказва да го приеме и да бъде с него.

Наложи се да прекара още десет минути, зареял невиждащ поглед в кикотещите се момичета и отегчени майки, които обикаляха между стелажите, преди Саша най-после да се появи, понесла няколко ката дрехи. Заедно отидоха до касата, където той плати в брой и с изумление изслуша притесненията й за крайната сума.

— Стига, Саша. Разполагаме с доста пари, а това наистина е… нищо. Кажи едно благодаря и престани да се терзаеш.

— Благодаря ти, Джакс.

Върна я в Телюрайд чак по тъмно. Но преди това я засипа с купища нови дрехи, бельо, включително и парфюм — една продавачка ги спря, размахала бяло картонче, и той реши, че Саша задължително трябва да ухае на този аромат — а също и нов скицник, пейзаж на Голдън Гейг Бридж от някаква женица на улицата, както и свръхмодерен макбук в розова чанта. Не спираше да купува, а когато тя извиси глас в протест, че сигурно вече съжалява за изхарчените пари, той я прекъсна:

— Страшно ми е приятно да ти купувам неща, радваш се като малко дете. Позволи ми това удоволствие. Нека се позабавлявам малко. Така ми липсват приятни емоции.

Най-накрая Саша го убеди да се спре и двамата се транспортираха в стаята й малко след седем часа. Джакс предложи да поостане и да й помогне да разчисти, но тя го пресече:

— Предпочитам сама да оправя. Благодаря, но по-добре се прибирай и се приготвяй за училище утре.

— Ще се оправиш ли? Ами Мелани?

— Ще гледам да я избягвам, доколкото е възможно, но дори да дойде тук и се спречкаме, все ще се оправя. Не се тревожи.

— Със същия успех можеш да ме посъветваш да спра да дишам. — Той огледа бъркотията и поклати глава. — Ужасно е, но пак, добре че е била тя, а не някой Ския, който да те разпитва.

— Нали ще ми пазиш картината?

— На сигурно място е, бъди спокойна.

— А ще ми кажеш ли какво е нарисувано? Умирам от любопитство, но мама каза, че е почнала да се лющи, и ме беше страх да не я съсипя, ако я извадя.

— Ще ти кажа, разбира се. Даже ако искаш, след като Андре я погледне, мога да те взема да я видиш.

— И ще ми я върнеш, нали?

— Естествено. Спокойно. — Той се завъртя около бюрото и вдигна онази половина от лаптопа, в която беше хард драйвът. — Искаш ли да помоля Броуди да погледне дали не може да спаси нещо?

— О, супер. Вътре ми е есето за колежа. А срокът е другата седмица, та няма да е зле да го имам.

Джакс се изправи, явно се канеше да изчезне. А така не й се искаше. Очакваше пак да я прегърне и да я целуне отново. Всъщност май друг път не бе копняла толкова за каквото и да било. Какво й ставаше? Как бе възможно толкова да го желае, след като знаеше какво представлява?

Сякаш прочел мислите й, той тихо се обади:

— Топката е у теб, Саша. Аз съм на разположение, мога вечно да чакам, така че ако някога размислиш… Лека нощ. Не забравяй да извикаш кучето. — Той изчезна и тя остана сама.

— За човек, който те мрази, тая Саша прекарва доста време с теб. — Когато Джакс се прибра, Феникс се бе настанил в стаята му и играеше на „Убийци на демони“ на екрана зад портрета на Мефисто. — Броуди каза, че си го отпратил, и ето те, само шест часа по-късно.

— Трябваха й дрехи, така че я водих на пазар.

— Отврат, човече. Мразя да ходя на пазар. А още по-голяма гадост е, че леля й не е просто изгубена душа, ами и истинска луда кучка. В това семейство има нещо съвсем извратено.

— Саша твърди, че баща й и Мелани се били изпокарали, както и че майка й и Тим не могат да се гледат.

— Аха, много омраза и враждебност без особена причина. Има нещо гнило в тази работа. — Феникс изключи играта и смъкна портрета над екрана с дистанционното, после се изправи. — Трябва да видиш картината, Джакс.

— Добре. — Нещо в изражението на брат му подсказваше, че изненадата няма да е приятна, така че се подготви за най-лошото — че картината действително изобразява Завета Мефисто.

И си мислеше, че наистина се е примирил. Но грешеше. Дълбоко грешеше.

На една наклонена маса в архивната зала в мазето — малка стаичка сред огромна мрежа от офиси и бюра, папки и компютри — седеше Андре, а между лицето му и платното бе тикната осветена лупа. При влизането му Андре избута лупата и отмести назад стола си, за да му направи място.

Картината изобразяваше мъж и жена, седнали върху гигантска скала сред планините. Под тях гореше Адът и Луцифер протягаше ръка към босия крак на момичето. Над тях, от облаците, надничаше Бог, заобиколен от ангели, посегнал да докосне косата на мъжа. Тя беше руса, синеока. Той — тъмнокос, черноок. Стояха прегърнати с лице към долината в краката им, а вятърът развяваше дългите им роби, очертаваше телата им, разпиляваше косите им. В далечината, на брега на някаква река, стоеше самотна фигура в черно и се взираше в двойката с гневно изражение, понеже не можеше да премине през бушуващите вълни.

Ерикс. Това бе Ерикс, който не можеше да се добере до двойката, понеже двамата бяха заедно, единни, а Бог и Луцифер ги закриляха. Заветът Мефисто.

Джакс гледаше картината, в главата му се блъскаха изводи и заключения и запращаха дълбоки тръпки през тялото му, чак до костите. Защото лицата на двамата, застанали върху скалата — досущ като онази, която стърчеше от северния склон на планината Мефисто — му бяха познати. Неговото и на Саша.

— Художникът се наричал Андолини — подхвана Андре. — Бил чирак на Леонардо и твърдял, че насън го спохождат ангели, получавал видения свише. Екзекутирали го като еретик през 1505 година.

Картината бе на повече от петстотин години и все пак жената имаше чертите на Саша. Беше Саша — нямаше съмнение. Слава Богу, че не я беше извадила.

— Ако Касамов е виждал картината, а със сигурност я е виждал, след като я е описал на Ерикс, тогава защо не му е казал за Саша? Нали я е познавал, няма начин да не се е сетил, че на картината е тя.

— Преди изглеждаше другояче — Андре посочи лицето на момичето.

— Кога преди?

— Преди да изстържа излющената боя от очите и скулите. Някой беше променил чергите й, за да прикрие приликата. — Андре вдигна очи от картината. — А има и още нещо. — Той се приведе и нагласи лупата върху реката, край която стоеше Ерикс. — Веднага ми направи впечатление, че реката тече в обратната посока. Виждаш, че това е нашият ручей, онзи в подножието на северния склон, просто е придошъл от снеговете. И водата би следвало да тече на запад, ето насам, понеже сме на запад от Континенталния вододел. Но както се вижда ето тук, където водата се разбива в скалите, течението е на изток. И като се загледах, установих, че някой е рисувал върху оригинала, така че почистих ето тази част тук и открих, че отдолу е изписана цифра. Съвсем малки цифри, без лупа не се виждат. Смятаме, че е код за швейцарски сейф.

Нищо чудно, че майката на Саша така упорито бе крила картината. Джакс обясни на Андре за сейфа, както и че отказът на Катя да предаде съдържанието му на Алекс Касамов в крайна сметка е довел до депортирането й.

— Затова е дала картината на Саша, за да може информацията за сейфа да остане в тайна.

Феникс продължаваше да гледа миниатюрните черни точици — цифри и букви.

— Явно я е показвала на Алекс Касамов, ама защо?

Андре се завъртя със стола, за да е с лице към тях.

— Била е влюбена в него — започна, а френският му акцент се изостри. — Влюбената жена е готова да сподели всичко, доверява се дори когато чувства, че не бива. Като Ския, Касамов е бил изкусен манипулатор. Съблазнил я е с надеждата да я придума да му даде документите, а и да я привлече като нов последовател на Ерикс. Но когато започнал да оказва натиск, тя се дръпнала, усетила, че я мами, че всичко е лъжа, и го пратила по дяволите, но вече му била разкрила целия си свят, включително и Саша. Вярвала му е, затова е успял да се промъкне в стаята на Саша и да види белега.

Джакс се сети как вчера Саша му бе споделила всички си тайни: за страховете си, за депортирането на майка й, за белега. Беше му се доверила, без всъщност да го познава, защото го харесваше. Тогава не беше осъзнал колко е важно това. А сега, когато съзнаваше, вече нямаше значение. Бе провалил всичко на онзи лифт.

Обърна се към Феникс.

— Джейн споделяла ли ти е тайните си?

Той въздъхна и кимна, все така загледан в картината, в черните точици.

— Мисля си, че Катя е показала картината на Касамов, далеч, преди да й поиска нещата от сейфа, просто защото е изключителен образец на изкуството. Вероятно му е казала за цифрите под боята, понеже е хитро и искала е да му се похвали. — Той вдигна поглед към Джакс. — Затова и Ерикс толкова я иска. Не го интересува изображението, а цифрите. Ако Катя е казала истината, в оня сейф има цял куп уличаващи факт за разни важни хора. Ерикс ще може да ги изнудва и да ги накара да продадат душите си. Държавни глави, корпоративни директори, хора с позиции.

Вледеняваща пелена от ужас обгърна Джакс.

— Прав си, значи няма да се откаже. Ако Катя не му даде каквото иска, ще направи живота й ад.

— А ако продължи да упорства, ще посегне на онова, което й е най-скъпо.

Ужасът го удари като мълния.

— Тоест Саша.

Тримата се втренчиха в картината, а мислите им препускаха. Джакс се мъчеше да се съсредоточи върху красивото лице на Саша и да не влага прекалено много във факта, че някакъв художник, живял преди пет века, бе получил видение за двама им заедно.

— Единственият ни вариант е все пак да върнем картината на Ерикс, но да му дадем фалшификат. Андре, мислиш ли, че би могъл да я възпроизведеш, но да промениш някои неща, така че да не показва Завета Мефисто? Например да нарисуваш, как Бог докосва нейната глава вместо моята. И естествено лицето да не е на Саша.

— Лесна работа — отвърна Андре и се усмихна нетърпеливо. — Ами цифрите?

— И тях също. Ерикс търси кода към сейфа, а Касамов му е казал, че е написан на картината, така че трябва да му го осигурим. Но докато успее да прати някой да прибере съдържанието, вече ще сме преместили документите и снимките и каквото друго има вътре. Ще ги заменим с разни дреболии, каквито баща й и дядо й биха могли да й оставят, например бижута, някоя и друга руска икона. Ще пратя Борис в Москва да купи това-онова от някой антиквар.

— Гениално! — възкликна Андре.

Джакс тикна ръце в джобовете си, за да не забележат как трепери.

— Ще видим колко съм гениален, когато Ерикс си получи картината — като повярва, че е истинска и не заподозре, че съдържанието на сейфа е сменено.

— Може би тогава Саша вече ще е тук при нас, извън всякаква опасност.

Джакс се извъртя на пета и се измъкна от стаята. Не можеше да каже на Андре, че Саша никога нямаше да се присъедини към тях.

След като Джакс си тръгна, Саша слезе до долу да потърси чували за смет. Тим дремеше на фотьойла си, а Крис лапаше от една купичка със зърнена закуска.

— Къде беше? — обади се той. — Мама те търсеше. Беше побесняла, че стаята ти е в такъв вид.

Ето на това му се вика наглост. Ама че кучка.

— Точно се каня да оправя. Къде има чували за боклук?

— В мокрото помещение.

Саша откри чувалите, върна се горе и започна да ги пълни с изпокъсаните дрехи, а Бу заскача нагоре-надолу, наивно решил, че си играе с него. Бедното куче, беше точно толкова глуповато, колкото и грозно. Но пък беше сладурче, което определено бе по-важно. След няколко минути се хвърли под леглото. В същия миг на вратата се почука и тя подвикна:

— Да?

Крис бутна вратата и известно време я наблюдава какво прави, после попита:

— Защо хвърляш всичко?

Саша вдигна някогашния си любим пуловер. На предницата му, точно където се падаха гърдите, се мъдреха две големи дупки.

— Какво се е случило? — Изчака около минута, но след като тя не отговори, той се отлепи от касата на вратата, където се бе облегнал, изправи се и се смръщи. — Това е нейна работа, нали?

Сигурно не беше лесно Мелани да ти е майка. Направо сърце не й даваше да каже какво точно мисли, така че само вдигна рамене и продължи да тъпче чувала.

— Не схващам защо толкова те мрази.

— Мразеше баща ми, мрази и майка ми, така че по подразбиране мрази и мен.

— Съжалявам, Саша. Каза ли на баща ми? Той ще ти накупи каквото ти трябва.

— Не, не съм. Няма нищо, Крие. Вече си взех някои неща.

— Искаш ли да ти помогна?

Тя поклати глава.

— Благодаря, все пак.

Той й пожела лека нощ и се прибра в стаята си. След секунди чу, как пуска поредната видеоигра.

Когато приключи, Саша извлече чувалите навън, после се върна в стаята си и прибра новите дрехи. Колко хубаво, че Джакс я бе завел на пазар. И без това се притесняваше как ще се чувства в училище, но така поне не се налагаше да носи едни и същи дрехи всеки ден.

Включи новия си макбук и замалко да се разплаче — беше съвършен. Провери си пощата, а после влезе във Фейсбук и почти подскочи от радост, когато видя, че има съобщение от майка си. Отвори го нетърпеливо, но радостта й мигом се изпари. Кратко и сбито, майка й пишеше следното: „В Санкт Петербург съм, търся къде да се настаня, а после ще търся и работа. Обичам те“.

Тя, от своя страна, разказа за Телюрайд и за ските, без много-много да споменава Тим и Крис, изцяло пропусна Брет и Мелани. Какъв смисъл имаше да хленчи? Освен това не би могла да каже на майка си за Гарваните. Нямаше да разбере. Щеше да реши, че Саша си измисля, а после да я посъветва да се моли за душите им.

Де да имаше полза от молитви.

Осма глава

Следващият ден бе понеделник, първият й ден на училище. Саша облече дънки, червен пуловер и новите черни ботуши, които Джакс бе настоял да й купи. Имаше си и ново черно кожено манто, дълго почти колкото неговия шлифер. Когато се погледна в огледалото на вратата на банята, й се стори, че изглежда някак различно, по-зряла. Като никога си беше нагласила косата — вместо обичайната опашка я бе пуснала свободно и прихванала леко с шнола. Сложила бе и малко повече грим от обичайно и се бе пръснала с новия парфюм. Всячески се стараеше да си вдъхне самоувереност. Притесняваше се доста повече, отколкото очакваше. Мушна една двайсетачка в раницата си и каза на Бу:

— Ще се видим вън, приятелче.

Той помаха с опашка и изчезна.

На долния етаж Мелани приготвяше закуска. Когато Саша влезе, усети враждебния й поглед.

Откъде взе тия дрехи?

— Намерих ги в спа хотела в Маунтин Вилидж, в отдела за изгубени вещи. Невероятно какви неща си забравят хората по курортите.

— Лъжеш. Сигурно си примамила някой дъртак да ти ги купи.

Нищо чудно, че Мелани и баща й не са се понасяли, Саша подозираше, че винаги си е била такава, дори и преди да продаде душата си на Ерикс.

Мелани посочи масата.

— Ето ти кифла. Взимай я и се измитай.

Миризмата на бекон пълнеше устата й със слюнка, но от него явно нямаше да получи. Без да каже и дума, тя взе кифлата и тръгна. Вън обилният снеговалеж от предния ден бе секнал и каньонът изглеждаше като истинска зимна приказка, ослепителна под сутрешното слънце, а небето бе така кристално синьо, че тя неволно се усмихна. У Шрайвър беше отвратително, но градчето бе вълшебно. Новите й ботуши заскриптяха по снега, Бу припна по петите й и заедно извървяха пресечката покрай пъстрите викториански къщи, завиха надясно, подминаха редица градски къщи, после няколко блока и излязоха на булеварда.

В седем и трийсет сутринта движението беше слабо, но до бордюра пред една закусвалня на изток вече бяха паркирали немалко коли. Жалко, че нямаше време да влезе и да си поръча великанска порция. Вместо това захапа коравата кифла с вкус на стърготини.

Гимназията беше в североизточния край на града, само на няколко пресечки от къщата на Шрайвър. Всъщност май всичко се падаше на няколко пресечки от къщата на Шрайвър. Градчето бе миниатюрно.

Стигна двора на училището в осем без петнайсет.

Докато прекосяваше широката заснежена площадка, се усмихна на подскачащия Бу, заприличал на малък Дядо Коледа със снежна брада. А когато вдигна поглед към красивата модерна сграда на училището, осъзна, че се вълнува — нали щеше да види Джакс.

Тази нощ го беше сънувала и се бе събудила с мисълта за него. Трудно щеше да страни от него, след като не можеше да го изтика от мислите си. Приятното предчувствие, което я обземаше в момента, също не беше добър знак. Не би следвало да се вълнува толкова от срещата с момче, което смяташе да отбягва.

На вратата свали каишката на Бу, нареди му да тръгва и изчака, докато се скрие зад ъгъла. Хубаво беше, че може да разчита на него. Мисълта, че ще й се притече на помощ, ако се стигнеше до конфликт с Бруно или с Гарваните, донякъде я успокояваше.

Все пак се надяваше да не се наложи.

Пое си дълбоко въздух и отвори вратата. Канцеларията бе вдясно. Млада жена с щръкнала коса с тъмни корени и избелели връхчета вдигна поглед иззад дългото гише.

— Добро утро. Мога ли да помогна?

— Майка ми е извън страната по работа и ще отсъства поне до следващото лято. Отседнала съм у роднини — Тим и Мелани Шрайвър — и трябва да се запиша на училище.

Жената кимна съчувствено и дръпна едно чекмедже с папки.

— Всъщност до коледната ваканция остават по-малко от две седмици и може би няма да ти е лесно да наваксаш, но пък разполагаме с чудесни учители, готови да помогнат. Как се казваш?

— Саша…

Жената извади няколко листа върху масата.

— Благодаря ви, госпожо…?

— Госпожица Роуз, но всички ми казват само Роуз. Попълни тези и ще те запишем. Господин или госпожа Шрайвър ще трябва да наминат и да подпишат един-два документа и ще ми трябва извлечение от предишното ти училище. А, и акт за раждане.

— Извлечението си го нося, но не и акта. Мога ли да го донеса по-късно? Малко неочаквано се получи.

— Няма проблем.

Ръмженето на мотор ги накара да погледнат към прозореца. Всъщност на мотори. Джакс пристигаше, яхнал един чопър, без каска. До него Броуди, възседнал по-малък мотор, бе скрил глава в шлем с тъмна маска досущ като на Дарт Вейдър.

— Кой ли е това? — зачуди се Роуз.

Саша безмълвно наведе глава над формулярите.

Вдигна поглед едва след няколко минути, когато уханието на Джакс проби в ноздрите й. Зави и се свят само като го гледаше. Вместо шлифера бе облякъл късо черно кожено яке върху черна тениска с няколко копчета на врата, носеше избелели, изтъркани джинси. — На очите му се мъдреха маркови очила с черна рамка.

Броуди, още по-дребен редом до Джакс, бе с обичайните си очилца и зелена карирана риза върху тениска с надпис „Стар Трек“.

Без да я поглеждат, двамата приближиха, масата и се обърнаха към Роуз. Броуди. Започна:

— Миналата седмица се преместихме при баща ни и понеже и дума не дава да тръгнем на училище след ваканцията, ще се наложи да се запишем сега. Аз съм Броуди Хюит, това е брат ми Джак.

Роуз повтори цялата процедура, после взе извлеченията и на трима им и изчезна в задната стаичка.

Саша се зазяпа в закачения над шкафа есенен пейзаж на Телюрайд и заслуша как входната врата се отваря и до тях стигат стъпките на учениците. Усещаше, че ги зяпат, явно се чудеха кои са.

— По-спокойно, Саша — прошепна Броуди.

— Лесно ти е на теб.

— Хич не ми е лесно. Навремето постоянно ме тормозеха в училище. Малко смотаняк си падах.

Малко ли?

Джакс се обади над главата на Броуди:

— Направо нямам търпение. Ще се получи като в „Отмъщението на умниците“[1], ама на живо.

Броуди се изчерви.

— Джакс е решил, че момичетата ще си падат по мен.

— Стига да не им говориш на клингонски и не се впуснеш в поетични излияния за бойна звезда Галактика, май ще се окаже прав. — У Броуди имаше нещо невероятно обаятелно.

Вратата към задната стаичка се отвори, Роуз се показа и подаде на всеки от тях по няколко формуляра.

— Ето ви програмата. Краят на срока е толкова близо, че господин Муни ви сложи и тримата в един клас. Ако втория срок се наложи да променим нещо, ще го направим, но като за начало решихме, че ще е по-добре да сте заедно, нали сте нови и прочее.

Дотук с надеждите й, че няма да е в един клас с Джакс. Щеше да е с него по цял ден, всеки ден. Но нямаше какво да направи, така че просто щеше да гледа да седи максимално далече от него. Тя пое програмата от Роуз и хвърли бегъл поглед, но вниманието й мигом бе приковано от едно име — Емил Бруно.

— Мога ли да си сменя учителя по история?

Роуз видимо се учуди.

— Защо, Саша?

Господин Бруно е всеобщ любимец, естествено, че е любимец на всички. Нали точно към това се стремеше. Напъна се за някакво обяснение и се усмихна в опит да прикрие отвращението си.

— О, ами, ъм, той е приятел на леля ми и не бих искал някой да реши, че съм с връзки… или нещо такова.

— Не бъди глупава! И Брет е в неговия клас, а господин Бруно определено не проявява снизходителност. Даже го натиска повече от другите.

Роуз явно бе член на фен клуба на Бруно, което бе логично. Нали Джакс бе казал, че Ския страшно ги бивало да привличат почитатели и последователи, да ги омайват, да напипват слабостите им, да си играят с желанията и стремежите им, само и само да ги накарат да положат клетвата.

Като я гледаше, уж мила жена, се замисли, че ако продължава да се навърта около Бруно, може би нямаше да си остане така мила. Какво ли щеше да й обещае Бруно?

В повечето случаи Саша бе склонна да отстъпва, да се съгласява, да избягва конфликти. Но сега отказа да преглътне.

— Не може да няма друг учител по история — реши да не обръща внимание на внезапно разтанцувалия се ботуш на Джакс, който потрепваше под гишето. Опитваше се да й подскаже да се успокои, но тя бе твърдо решена да постигне своето. Никога нямаше да изкара прилична оценка по история, ако се налагаше да стои в една стая с омразния зловещ Бруно. Отвращаваше я.

Усмивката на Роуз се изпари и изражението й взе да става все по-раздразнено.

— Само за осмокласници и деветокласници. Излишно е да повтаряш стар материал, Саша, така че ако възнамеряваш да се дипломираш през май, ще трябва да влизаш в часовете на господин Бруно.

Дланите й се изпотиха и стомахът й се сви, готов да изхвърли отвратителната кифла. Бруно явно я плашеше повече и от Алекс Касамов. Само мисълта за него бе достатъчна, за да й се догади. Стиснала програмата с лепкави пръсти, тя хукна да търси тоалетната. Срам не срам, затича по коридора, покрай втренчените лица, молейки се да стигне до тоалетната навреме. „Господи, моля те да не повърна насред коридора още в първия ден.“

Ето я, точно отпред, може би щеше да успее. Може би. Кифлата вече се надигаше в гърлото й.

И тогава се случи невъзможното. Господин Бруно изникна пред нея, препречи пътя й, а мазният му глас със странен акцент разби надеждите й да стигне тоалетната.

— Я виж ти, здравей, Саша. Надявах се да те срещна.

Саша не издържа.

Повърна право върху обувките му.

Единствената му заръка бе да не показва страх пред Бруно, а ето че първата й работа бе да се издрайфа отгоре му. Джакс понечи да хукне след нея, но Броуди го хвана за ръкава и го спря навреме.

— Не се меси. Запази спокойствие, иначе цялата работа ще иде на вятъра, преди да мине и час, откакто сме тук.

Беше прав, разбира се, и Джакс си наложи да преглътне, че може единствено да гледа Саша наред с останалите хлапета, безсилен да й помогне. Видя, как гневът блесна за миг върху лицето на Бруно, мигом заменен от фалшива усмивка. Той посегна да докосне Саша, но тя се дръпна и хукна към дамската тоалетна. Бруно се загледа след нея, видимо озадачен от реакцията й.

— По дяволите, Броуди, какво ще я правим?

— Освен да я наглеждаме, друго не можем. И да седим до нея в часа на Бруно. Видя ли го как я изгледа?

— Видях — Джакс проследи израженията на останалите и усети, че и на него му се повдига. — До един се умилкваха на Бруно, цъкаха съчувствено, задето новата му беше съсипала обувките, и мърмореха каква е загубенячка.

Господин Бруно си придаде безкрайно търпелив вид:

— Нормално е да е напрегната, това й е първи ден. Гледайте да сте по-мили с нея.

Всички дружно закимаха, уж от самото начало така бяха смятали да направят.

— Ако им каже да ядат пръст, веднага ще извадят лопатите — пошушна Джакс на Броуди.

— Направо гениално от страна на Ерикс да го вкара като учител. След седмица ще е вербувал поне още двайсет Гарвани. И тук май не са само загубеняците, както беше в училището на Саша.

— Аха — отвърна Джакс, обхванат от познатия инстинкт. — Направо гениално. — Наложи се да впрегне цялата си воля, за да не се втурне след Бруно, да го сграбчи и да го завлече от другата страна на света до дупката, която водеше към Ада на земята.

Подмазвачите последваха Бруно към мъжката тоалетна, а останалите зяпнаха Джакс и Броуди. За първи път в дългия си живот Джакс разбра какво е да се чувстваш неловко. Но се постара да не го показва. Запомнил какво пишеше в книгата, той погледна най-близкото хлапе, височко момче с тъмночервена коса и яснозелени очи, и кимна в поздрав.

— Как е?

— Бива. — Хлапето погледна към Броуди, после продължи. — Аз съм Томас Васкез. Значи днес ви е първи ден, а? Толкова скоро преди ваканцията?

Броуди кимна и направи физиономия, за да покаже, че и за него е непонятно.

— Миналата седмица се преместихме при баща ни и той настоя.

— Я чакай — прекъсна го Томас и погледът му отскочи от единия към другия, — да не сте братя!

— Двуяйчни близнаци — отвърна Джакс. — Аз съм Джак, той е Броуди. — Мислено отбеляза колко е висок Томас и попита: — Играеш ли баскет?

— Пойнт гард. А ти?

— Горе-долу.

Броуди се намеси, уж възмутен от престорената скромност на Джакс.

— Лъже. Супер играе. В Англия беше център в отбора.

— Хей, много яко — Томас вече се усмихваше. — Знаеш ли, трябва ни център. Ела в салона след часовете да говориш с треньора Хайтауър.

— Става, да, ще дойда. — Идеално. Ако си намереше извинение да остава след часовете всеки ден, можеше да може да порови из бюрото на Бруно, без да се опасява, че ще го хванат. А и да поиграе.

Броуди зяпаше някакво момиче, което крачеше срещу тях. Имаше убийствено тяло, въртеше ханш на всяка крачка, сякаш си го търсеше, и оглеждаше всяко момче, с което се разминаваше, без да обръща внимание на момичетата. Съвършенството й се помрачаваше единствено от едва доловимата сянка около очите. Фактът, че такова красиво момиче бе изгубена душа, само го вбеси още повече и инстинктът му да се втурне след Бруно почти го задави.

— Коя е тази? — попита Броуди, макар чудесно да знаеше. Нали двамата с Феникс заедно подготвяха акцията.

Томас хвърли поглед през рамо и се намръщи.

— Джулиан Оливър. Ходи с Кели Истър, на когото му казват Ист. Истинско видение от мокри сънища, ама най-добре стойте настрана. Ултра кучка е. А и Ист веднага скача да се бие с всеки, който я погледне, което очевидно не я спира да флиртува с всички.

Джакс проследи, как Джулиан влиза в дамската тоалетна. И Саша беше вътре. Изведнъж му стана ужасно горещо — вероятно от страх. Щеше да се съсипе да гледа как Саша лавира между хора, готови да я убият, ако знаеха коя е. Добре поне, че бе изгубила мъничко от наивността си — единственият плюс от трансформацията, която неволно бе задействал. А и знаеше кои са, колко са опасни.

Нямаше да се успокои, докато не приключеше с Гарваните и с Бруно и не ги видеше мъртви или умиращи в онази бездна в недрата на земята.

Единственото й желание, след като стомахът й изхвърли кифлата, бе да се свие на топка в някоя дупка и да умре.

— Толкова съжалявам — каза тя на пода, неспособна да се изправи и да го погледне в лицето, да види отново тъмните сенки, обрамчили ужасните му очи. Усещаше дълбоката му черна ярост. Разтрепери се от ужас.

Но гласът му прозвуча спокоен, сдържан, даже мил.

— Няма нищо. Нормално е да се притесняваш, нали ти е първи ден — той я хвана за ръката. — Дай да те заведа при сестрата.

Саша се изправи и дръпна ръка, страхът надделя над унижението и лицата на наобиколилите я ученици, зяпнали я, сякаш бе луда, буквално изчезнаха. Без да каже и дума, тя се втурна, заобиколи го и се скри в тоалетната, където не можеше да я последва.

В тоалетната беше пълно с момичета, които се връткаха пред дългото огледало, закачено над трите мивки. Разресваха коси, нанасяха гланц за устни, бъбреха и се кикотеха — поне докато тя не влезе.

Настана мъртва тишина. Всички се извърнаха да я огледат. Никой не продума.

После едно доста невзрачно на вид момиче с кестенява коса и приятни очи пристъпи напред.

— Здрасти — подхвана тя със загрижено изражение. — Добре ли си?

Саша запреглъща конвулсивно, молейки се да не се разплаче.

Но Бог явно си беше взел почивка, защото и този път не й помогна. Една сълза се търкулна по бузата й. Май щеше да е най-добре да си каже всичко. И без това щяха да разберат веднага щом излязат в коридора. Тя изхълца, поклати глава и заобяснява със свито гърло:

— Днес ми е първият ден, а току-що повърнах върху обувките на господин Бруно.

Чу се ахване. От една от кабинките се обади глас:

— Гадост.

Някой се изкикоти.

— В буквалния смисъл.

Цялата групичка избухна в смях.

— Горкичката — тъмнокосото момиче се приближи към нея. — Хей, Рейчъл, я дай няколко мокри кърпи.

Високо момиче с очила в тесни рамки, елече от овча кожа, възкъса пола и каубойски ботуши протегна шепа мокри салфетки.

— Е, изстискай ги малко, де — нареди тъмнокосата. — Няма да я къпем.

Останалите се приближиха и загледаха любопитно как избърсва устни и попива потта от челото си.

— Аз съм Ерин — обади се тъмнокосата. — Това е Рейчъл — тя посочи момичето с каубойските ботуши. — А това е Аманда — тя кимна към едно момиче с тъмна коса, тъжни очи, прозрачна кожа и очила в стил осемдесетте. — А Брий е в кенефа.

Чу се звук от пускане на вода, вратата се отвори и оттам се появи високо слабо момиче с ботуши с дебел ток и дълга, диплеща се черна рокля. Не точно в готически стил, а по-скоро като от конкурс за Мис Трансилвания — гарвановочерна коса до дупето, кървавочервени устни, снежнобяла кожа и тъмни очи, тежко гримирани.

Брий си пада по вампири — поясни Рейчъл, докато Брий си миеше ръцете. — Откакто прочете „Мрак“.

— „Здрач“ — поправи я Ерин и се усмихна на Саша. — Сега вече знаеш кои сме, така че е твой ред. Как се казваш, защо се местиш в Телюрайд и защо се издрайфа върху Бруно?

Усмихнаха й се окуражително. Изглеждаха симпатични и Саша почувства, че я залива облекчение.

— Казвам се Саша Аненкова, от Оукланд съм, но ще живея с леля ми и вуйчо ми до следващото лято, понеже майка ми е в Русия по работа.

— А леля ти и вуйчо ти кои са?

Саша усети, как вътрешностите й се свиват и едва пророни:

— Тим и Мелани Шрайвър.

— Стига бе! — очите на Рейчъл блеснаха. — Живееш под един покрив с Брет Шрайвър?

Смаяна, Саша бавно кимна.

— О, божичко — ахна Рейчъл. — Толкова е готин! От днес съм ти най-добра приятелка и постоянно ще ти идвам на гости.

Нима не съзнаваше що за човек е Брет? Очевидно не знаеше, че е убиец, но не виждаше ли, че е пълен задник?

Аманда пристъпи от крак на крак и се прокашля.

— И Крис не изглежда зле.

И през ум не й беше минало, че някой може да й завиди, задето живее у Шрайвър, особено като се имаше предвид, че Мелани бе местната уличница.

Ерин я потупа по ръката.

— По-добре ли ти е?

Саша се усмихна.

— Да. Май просто съм ужасно гладна и напрегната.

Рейчъл кимна с разбиране.

— И аз непрекъснато повръщам.

Брий отметна коса през рамо и сребърните й гривни звъннаха.

— Твоето се нарича булимия, миличка, но Саша май не е от същата партия.

Рейчъл я изгледа обидено.

— Нямам булимия!

— Добре де, както искаш. Следващия път, като си повърнеш пицата, може пак да кажеш, че си пипнала вирус. — Тя протегна ръка към плота и дръпна черна раница с избродирани остри зъби. Измъкна отвътре блокче в целофан и го подаде на Саша. — Овесени ядки с мед и парченца ананас. Супервкусно е! А и съдържа нещо, от което ти растат циците.

Всички млъкнаха и зяпнаха блокчето в ръката й.

Умряла от глад, Саша едва се сдържаше да не разкъса опаковката и да го схруска на три пъти, но се опасяваше, че ще се вперят в гърдите й, за да видят дали наистина ще пораснат.

— Е — обади се Рейчъл, — добре дошла в Телюрайд. Ако ти потрябва нещо — помощ за домашните или пък съквартирантка, само кажи.

Саша не успя да сдържи любопитството си:

— Откога си падаш по Брет?

— От шести клас. Ама той още не знае, че съществувам.

— Което важи за всички ни — намеси се Брий. — Не сме достатъчно готини и секси, за да попаднем в обсега на радара му.

Саша се усмихна от облекчение. Явно Рейчъл го харесваше, без изобщо да го познава. Ако действително й дойдеше на гости и го опознаеше, със сигурност щеше да разбере що за стока е и да спре да въздиша по него.

Зад гърба й вратата се отвори и някой пристъпи вътре. Саша цялата се напрегна, а лицата на останалите помръкнаха, всички отклониха поглед, започнаха да прибират раниците си от плота и пода и да се бутат една друга към изхода.

Някакво русо момиче застана пред Саша.

— Ти си оная, дето се издрайфа върху обувките на господин Бруно. — Тя я погледна право в очите и Саша трепна. — Чувам, че вчера си се хвърлила на врата на Ист.

Това явно бе гаджето му, Джулиан, дето беше врекла душата си на Ерикс, за да влезе в училище за манекени. Саша изобщо не знаеше, че съществуват училища за манекени.

— Това е пълна лъжа.

Иззад гърба на новодошлата, чийто оранжев пуловер ясно показваше, че притежателката му не се нуждае от овесени блокчета за увеличаване на бюста, Ерин направи жест, сякаш прокарваше бръснач през врата си, а останалите заклатиха глави и устните им оформиха безгласно „не“.

Джулиан рязко се извъртя и ги изгледа свирепо, та всички побързаха да се шмугнат през вратата.

— Ист ми каза, че имам идеални устни за свирки, а аз му казах, че е тъп. Ако това означава, че съм му се хвърлила на врата, значи точно така е било.

Джулиан настръхна, сякаш се канеше да я цапне, но Саша нито трепна, нито помръдна.

— Цял шибан уикенд само твоето име слушам. Ист и Брет смятат, че ставаш за Гарван, но не и аз. Истинска светица, познавам по очите. Обзалагам се, че никога не си правила свирки. Обзалагам се, че изобщо не знаеш какво е свирка.

Саша реши да сложи край на тази глупост. Отвори блокчето и тъкмо се канеше да си отхапе, когато Джулиан го измъкна от ръката й и го метна в най-близката тоалетна.

— Отговаряй!

Злобарка. Отвратителна злобарка. Толкова беше гладна, че свят й се виеше. Обърна гръб на госпожица Голямото Добрутро с Ужасен Вкус за Гаджета, измъкна се от тоалетната и се сблъска с Джакс.

— Добре ли си? — Усети топлината на дланите върху раменете си даже през якето и внезапно се почувства далеч по-добре.

Вдигна очи към тъмните му очила и бавно кимна.

— Нали видя какво стана.

— Видях. И дойдох да проверя дали си добре.

С ъгълчето на окото си Саша забеляза, че един от портиерите почиства мръсотията.

— Добре съм. Само дето се чувствам безкрайно унизена и ме е яд, че така се издадох. Не можах да се сдържа, Джакс. Той просто ме побърква.

— И от Алекс ли ти се гадеше така?

— Горе-долу, но само когато беше наблизо. А сега ми се повръща само от мисълта за Бруно, а когато ме докосна и видях онази сянка около очите му… — тя се намръщи. — Алекс нямаше такава сянка.

— Сещаш ли се да ти се е гадело от друг човек?

— Веднъж, когато бях на десет, мама ме заведе при нов зъболекар, понеже нашият почина, и още щом онзи ме докосна, повърнах. Разревах се и му казах да не се приближава до мен, така че мама ме заведе при друг. Имаше и една продавачка на обувки в „Мейсис“, от която също ми се гадеше. Накрая се принудих да си купувам обувките от другаде.

— Със сигурност са били Ския и инстинктивно си се чувствала зле в тяхно присъствие. Подсъзнателно усещаш, че ако разберат коя си, ще се опитат да те убият. Интуицията им е изключително силно развита, така че се постарай да мислиш за нещо друго в присъствието на Бруно. За нещо приятно, което те прави щастлива.

Май не беше уместно да споменава, че ще си мисли за него. Всъщност, колкото и да се мъчеше, не мислеше за нищо друго.

Внезапно някой дръпна косата й толкова силно, че главата й се отметна назад и очите й се насълзиха.

— Слушай, кучко, не си мисли, че можеш да ми се фръцваш така. Обърни се веднага и — ох!

— Пусни й косата — процеди Джакс с нисък, заплашителен тон — и няма да ти счупя ръката.

Болката изчезна, а тялото и внезапно се извъртя, притиснато в неговото, и се озова лице в лице с Джулиан и стреснатото й изражение. Тя зяпна Джакс и бавно отстъпи.

— Ти пък кой си?

Саша бе сигурна, че долавя опасността. Вероятно не знаеше кой е, но усещаше колко е опасен.

— Новият ученик, Джак. И злобните хора безкрайно ме дразнят, така че какво ще кажеш да оставиш Саша на мира?

Джулиан, вече на известно разстояние, се поокопити и разтърка ръката си.

— Ха, почакай само да кажа на гаджето ми какво си направил.

— Тук ли да го изчакам?

Джулиан се врътна и забърза по коридора.

— Съжалявам, Саша, май много те заболя.

— Да. Тази е истинска гаднярка.

— И да не беше изгубена душа, пак щеше да те гледа накриво. Изживява се като кралица майка и мрази всеки, който би могъл да й отнеме мястото под прожекторите. Гледай да не й се мяркаш много-много.

— Няма да ми е трудно. — Стомахът й изкъркори.

— Гладна ли си?

— Умирам от глад. Мелани беше приготвила закуска, но за мен имаше само мухлясала кифла. През живота си не съм се чувствала толкова гладна, колкото през последните няколко дни. Да не е от надморската височина?

— Ела с мен, ще ти дам няколко от овесените курабии на Матилда.

Излязоха през задния вход и спряха на площадката към футболното игрище. Джакс бръкна в раницата си и измъкна голям найлонов плик. Когато Саша захапа третата курабия, той заговори:

— Чувстваш се по-гладна от обичайното заради мен. Колкото повече общуваш с мен, толкова повече ще се променяш. Силата ти се увеличава, а това изисква калории, така че апетитът ти се изостря. Може да забележиш и други неща, малко чудати, например, че виждаш в тъмното или имаш някои телекинетични способности. Сигурно вече можеш да изгасиш лампата само с мисълта си. Именно затова виждаш сянката около очите на Бруно и затова вече не мога да изтрия паметта ти.

Значи затова се чувстваше толкова особено. Защо ли се учудваше? Всичко се променяше с главоломна скорост, светът й се бе обърнал с главата надолу и тя не можеше да го спре. Искаше й се да слезе от влакчето на ужасите, да постои минута, да си поеме въздух и да премисли нещата, преди я връхлети още нещо. И не искаше да става като него. Искаше да си е тя, такава, каквато беше миналия четвъртък, преди да се качи в колата на Миси.

— Когато ми оправи крака ли се получи?

— Когато те целунах.

— Затова ли го направи, Джакс? За да стана като теб?

— Целунах те, защото ужасно го исках. Едва по-късно разбрах, че това те променя.

— Ако знаеше, щеше ли да ме целунеш?

Той вдигна ръка и махна една трохичка от устните й, а после проследи контура им с топлите си пръсти.

— Не знам, Саша. Може би да. Недей да ме мразиш заради това.

Колкото и да бе нелепо, на Саша й се прииска пак да я целуне.

— Такава ли ще си остана?

Джакс поклати глава.

— Приберем ли Гарваните и Бруно, ще се върна в планината. Повече няма да се виждаме и ще си станеш както преди. Ще ме забравиш, ще забравиш Ерикс и всичко, което знаеш за другата страна.

Заля я вълна на облекчение, че отново ще бъде себе си, но мисълта, че никога повече няма да го види, и още по-лошо, че ще го забрави, помрачи настроението й. А не би трябвало. Трябваше да се радва.

— Ще си остана ли Анаво?

— Единственият начин да изгубиш Анаво, е да помолиш Луцифер да ти отнеме светлината. Ако го направи, ще бъдеш като всички останали.

— Та аз точно това искам, Джакс, да бъда най-обикновен човек и да спра да се страхувам, че някой ще разбере коя съм и ще се опита да ме убие.

— Трябва добре да си помислиш, Саша. Цял живот, откакто си родена, си била Анаво. Ако изгубиш светлината, ще разбереш какво е изкушение. Може би си мислиш, че грехът се крие в големите неща — кражба, убийство — но повечето хора се борят ежедневно срещу гнева, ревността, омразата — все неща, които не познаваш, защото никога не си ги изпитвала. Ако изгубиш Анаво, реално губиш и билета си за Рая. И ще трябва да го заслужиш като всеки обикновен човек на земята.

Джакс върна плика с курабиите в раницата си и й задържа вратата.

— Но изборът си е твой. Никой не може да пречи на свободната воля, така че те моля да ме изтърпиш още малко, а когато изчезна от живота ти, ще можеш да си останеш Анаво или пък да бъдеш като всички други, както прецениш. И в двата случая няма да станеш като мен.

Влязоха вътре и той избърза напред по коридора към предната част на сградата, който водеше към стълбището за горния етаж и класните стаи на гимназистите. На долния етаж бяха началното училище, а също и столовата, библиотеката и физкултурният салон. Тя го проследи с поглед, съзнавайки, че другите зяпат нея, после преглътна със стегнато гърло и изправи рамене. Така трябваше, сигурна беше. Щяха да се намерят и други Анаво, които може би нямаха да имат нищо против да ходят с момче от преизподнята, да станат безсмъртни и да правят същото, което и той.

Просто трябваше да спре постоянно да мисли за него. Справеше ли се с това, всичко друго щеше да си дойде на мястото.

Когато стигна горе, видя Броуди да го пресреща и заедно да тръгват към другия край на коридора за часа по литература. Някакво момиче с дълга руса коса и хубави сини очи притича покрай нея и ги настигна. Очите й не се откъсваха от Джакс, не спираше да се усмихва и да бърбори, сякаш бяха стари приятели, срещнали се след дълга раздяла. Явно е бил прав да вземе Броуди със себе си. Русата никак не се страхуваше от него. Напротив, не спираше да докосва ръкава му и да се смее шумно, сякаш днес бе най-щастливият ден от живота й.

Саша вървеше след тях и се мъчеше да се зарадва, че може би най-после ще може да общува с другите, няма да се чувства толкова различен, дори ще си намери приятели. Но дълбоко в нея се надигаше неудържимото желание да изтича напред, да избута русата мацка, да хване топлата силна ръка на Джакс и да обяви на всички в коридора, че е неин.

Учителката по английски, госпожа Редмънд, в сив пуловер и същия цвят панталони съвсем в тон със сивата й коса, се усмихна и й подаде програмата за часа.

— Седни, където искаш.

Саша видя, че Ерин й маха, и седна зад нея, по диагонал от Рейчъл. Джакс и Броуди бяха в другия край на стаята, до Томас и Мейсън, приятелчетата на Брет, с които се бе запознала в събота. Приказливата блондинка се настани до Джакс и му се усмихна широко, сякаш й бяха подарили нова играчка. Не спираше небрежно да го докосва, да подръпва ръкава му, да слага ръка на рамото му и да се привежда, за да му прошушне нещо. За щастие, Джакс не даваше вид да е заинтригуван, иначе Саша щеше да се измъчва още повече. Той изглеждаше по-скоро раздразнен, което безкрайно я радваше.

Присъствието на Брет и Ист обаче никак не й беше приятно. Седяха в дъното на стаята в умишлено небрежни пози със скръстени ръце, сякаш бяха ужасно велики, заобиколени от най-привлекателните ученици в класа. Излишно бе да пита Ерин и Рейчъл дали това са хлапетата, с които всеки искаше да общува. Пчелата майка, Джулиан, също беше там, със своите пчели работнички, до една облечени в маркови дънки и обувки, с чанти „Ермес“ и свръхотегчени изражения на съвършените лица. Когато се престраши да погледне натам, усети изгарящия от злоба поглед на Ист, така че побърза да се обърне напред.

Ерин се обади тихо:

— Чувам, че Ист възнамерявал да се бие с новото момче, Джак, понеже бил направил нещо на Джулиан.

— Попречи й да ми оскубе косата, това направи. Беше се наострила, защото уж съм сваляла Ист — и тя разказа на Ерин и Рейчъл какво се беше случило.

Рейчъл поклати глава отвратено.

— Уф, този Ист май има нужда от урок.

— Заслужен урок — намеси се и Ерин.

— Точно така. Заслужен урок. А Джак е суперготин, ама май е доста див. Чух, че го изритали от пансиона в Англия, защото го хванали да пуши трева в библиотеката.

Саша едва не се разсмя. Невероятно как плъзваха клюките. Реши да попита на майтап:

— Ами брат му, онзи дето прилича на отличник? И него ли са го изритали?

— Май баща им го кара да наглежда Джак, уж да го пази от неприятности — Ерин се бе извърнала към тях. — Вярно е малко смотан, но пък е сладък.

— Аха — съгласи се и Рейчъл, след като също се обърна да погледне, — симпатяга е. А и много мило от негова страна да се грижи така за брат си.

Джакс и Броуди щяха да умрат от смях, като научат.

Но после се сети, че няма как да им каже — нали не си говореха.

— Надявам се да сме свършили с Омер — смени темата Рейчъл и дръпна раницата си.

— Омир — поправи я Ерин, — и май го приключихме. Днес започваме „Преображението“ *.

— За пеперуди ли се разказва?

Ерин погледна Саша, сякаш призоваваше Бог да й дари търпение, после поясни:

— Горе-долу. Някакъв тип се събужда един ден и се оказва, че ей така се е превърнал в гигантско насекомо.

— В пеперуда, така ли?

— Не, в хлебарка. И всички го мразят.

— Отврат. Хлебарките са гнусни.

В този момент удари звънецът и госпожа Редмонд поздрави класа.

— Помолиха ме да обявя, че всеки, който би искал да поговори с някого за нещастния случай с Райли О’Брайън миналия уикенд, може да си запише час при училищния психолог, който ще приема в библиотеката през цялата седмица.

Саша цялата изтръпна при името на Райли и без да се замисля, се извърна към Брет. Той улови погледа й, после се приведе и прошепна нещо на една от пчеличките. Тя на свой ред също се наведе напред и зашепна на онази пред нея, другата също, и след няколко секунди всички я гледаха като най-презряната твар.

Побърза да се обърне към дъската със странен хлад в душата, който май нямаше нищо общо с околната температура. Какво ли им беше казал Брет, та да я гледат с такава злоба?

Часът се точеше вяло. Учителката караше този или онзи да чете на глас. Направи й впечатление, че Аманда седи сама и изобщо не вдига поглед от учебника. Но май не от усърдие, а по-скоро от нежелание да среща чужди погледи.

Звънецът най-после удари и Саша тръгна след Ерин и Рейчъл към коридора с неприятното усещане, че им се натрапва, но нямаше какво друго да направи. И им беше безкрайно благодарна, че очевидно нямаха нищо против, даже гледаха да я включат в разговора.

Джакс се отдалечаваше по коридора с Броуди и въодушевената девойка, залепена като кърлеж от другата му страна. Още някакво момиче се беше присламчило към групичката им и свенливо се усмихваше на Броуди, който я гледаше смаяно. Томас и Мейсън ги следваха.

— Вижте само! — възкликна Рейчъл, загледана след тях. — Томас и Мейсън май са сменили отбора.

— Че на кого му пука? — отвърна Ерин, впила очи в гърбовете им.

— На теб — Рейчъл хвърли развеселен поглед към Саша. — Ерин си харесва Томас от цяла вечност, но той само се влачи след Брет и Ист. И се прави на недостъпен.

На езика й беше да каже, че има далеч по-важна причина да се радват, задето Томас се е отказал от Брет и Ист, но само кимна.

— Хайде, хайде, да не съм единствената — сопна се Ерин. — На теб Мейсън само да ти смигне, веднага ще хукнеш след него.

Рейчъл се ухили на Саша.

— Така си е. Знам, че си пада малко ръб, но пък е миличък, даже забавен понякога.

Явно действително за всеки влак си има пътници, помисли си Саша.

В този момент от стаята излезе Джулиан, последвана от по-маловажните пчелички. Докато минаваха покрай Саша, не пропуснаха да й хвърлят злобни, отвратени погледи. Да бяха се изредили да я халосат с юмруци по гърба, едва ли щеше така да й секне дъхът. Какво толкова им беше казал Брет?

Той се показа от стаята със самодоволна усмивчица. Ист се промъкна зад гърба й, сграбчи я за дупето и пошушна в ухото й.

— Сигурен бях, че само се преструваш.

После двамата се отдалечиха през смях.

— Какво става? — обади се Ерин, а изражението й вече не бе така дружелюбно.

С усещането, че нестабилната почва под краката й всеки момент ще поддаде, Саша направи отчаян опит да закърпи положението.

— Брет им е наговорил някакви гнусни лъжи по мой адрес.

— Че защо? — обади се Рейчъл с подозрителен тон. — Нали ти е братовчед?

Саша с ужас установи, че по-скоро биха повярвали на Брет. Всички го харесваха, всяко момиче въздишаше по него, макар да бе пълен задник, а самочувствието му да стигаше до небето. Освен това й беше братовчед. Роднина. Имаха кръвна връзка. Защо собственият й братовчед да разнася лъжи зад гърба й?

Ако беше нормално момче, нямаше да го направи. Но Брет не беше такъв. Беше във властта на нещо тъмно и зло, лишен от съвест. Хладнокръвен убиец. Нещо, което двете не знаеха. И нямаше как да им каже. Тя погледна първо едната, после другата, и накрая каза:

— Нямам представа защо му е да лъже по мой адрес, нито какво точно е казал. Пада си по тъпите шеги, така че нищо чудно да си мисли, че е забавно.

Май не успя да ги убеди съвсем, но все пак се поуспокоиха малко. Ерин смени темата:

— Следващия час имаме биология. А ти?

Саша измъкна програмата от джоба си и горещо се замоли и тя да има биология. Уви.

— Висша математика.

— Значи ще се видим после — Рейчъл вече се беше извърнала.

Двечките настигнаха Брий, която им прошепна нещо, после и трите се обърнаха да я изгледат със същото изражение като пчеличките. Сякаш беше парцал.

За Джакс математиката бе точно толкова отегчителна и безкрайна, както и английският, и, което бе по-лошо, русата мацка отказваше да схване намеците му. Така и не можа да запомни името й, макар да полагаше огромни усилия да следва правилата от книжката за създаване на приятелства. Непрестанното й кикотене и дърдорене го побъркваха. Опита се да не й обръща внимание, но това сякаш още повече я амбицира. Накрая я уведоми, че си има гадже, но тя само се изсмя и заяви:

— Значи тя губи.

Броуди, от своя страна, чудесно се забавляваше, макар неколкократно да му бе напомнил, че всичко е временно, че момичето за него е горе в планината.

— Да бе, знам — отвръщаше той, — но ми е страшно приятно. Тази Джени е много симпатична, а и има целия първи сезон на „Стар Трек“, заедно с изрязаните сцени. Дядо й е бил продуцент, така че има всякакви готини неща.

— Не можеш да й ходиш на гости, Броуди. Не ми казвай, че си й обещал.

— Няма, спокойно.

Джакс бе постоянно нащрек за присъствието на Саша, стараеше се да не изпуска уханието й, а шестото му чувство бе напрегнато до крайност, така че във всеки един момент знаеше къде се намира, дори когато не я виждаше. А когато все пак я зърнеше, му ставаше ясно, че се чувства отвратително. Останалите я избягваха, а той не можеше да разбере защо.

Искаше му се да поговори с нея, да й каже, че той поне я подкрепя, че е готов да й бъде приятел — и той, и Броуди, че не е сама. Но тя не желаеше да общува с него — беше го показала пределно ясно. Така че се държеше настрана, съчувстваше на мрачното й настроение и усещаше как сърцето му се къса по малко всеки път, когато я погледнеше.

Единственото, което будеше известен интерес у Джакс, бе високото момче, Томас. Усещаше, че е добър човек, с добротата на Лумините, милозлив, а и притежаваше определена интуиция за околните, която му печелеше огромни симпатии. Явно още от долните курсове бе следвал Брет, Ист и Мейсън по петите, но след като Брет и Ист бяха положили клетвата, нещата се бяха променили.

— Сега ги интересува само новият клуб, Гарваните — обясняваше Томас, докато чакаха да започне третият час. — И ако не ти е до такива глупости, все едно изобщо не съществуваш. Което ме устройва, защото вече ми писна да се мотая с тях. Така де, нямам против да изиграя някоя хубава шега на някого, но тия неща, дето те ги вършат, минават границата на шегите, направо са садистични. Ето, Брет се държи така даже с братовчедка си. Кой прави така? Вярно, че с моите братовчеди не сме първи приятели, но все пак са ми семейство. Човек не се гаври със собственото си семейство.

Джакс се постара да не се издаде, макар в гърдите му да кипна ярост. Облегна се на чина си с ръка върху учебника по испански и се насили да не поглежда към Саша.

— Точно така, и ние с братята ми постоянно си правим номера, ама просто сме си такива. Стане ли дума за чужд човек обаче, бих сритал задника на всеки, който реши да им направи мръсотия. А Шрайвър какво е направил на братовчедка си?

Томас стрелна поглед към Броуди, който бе потънал в разговор с Джени, после каза:

— Разправя на всички, че братовчедка му я изритали от предишното училище, защото дала на гаджето си да запише как правят секс и пуснала записа в интернет. Може и така да е, но защо, по дяволите, го разправя на хората? Ако наистина е вярно, сигурно предпочита да го забрави и да започне на чисто. Ако пък е лъжа, значи е още по-голям гадняр, отколкото си мислех.

Джакс не се сдържа. Погледът му се плъзна към другия край на стаята, към Саша, която седеше самичка, облечена в хубавия си нов пуловер, меката й златиста коса се диплеше по гърба, а очите й бяха сведени към тетрадката, в която рисуваше нещо, докато чакаше започването на часа. Сети се за онзи тип в Мейсис — Смит Хардуик. Така се беше зарадвал да я види. Значи в предишното училище са я харесвали, имала е много приятели. И тук трябваше да е така и всички да се натискат да общуват с нея. А вместо това седеше сам-сама, низвергната, понеже Брет бе изгубена душа. А Брет бе изгубил душата си, защото Бруно го беше подвел. А Бруно беше негодник, защото Ерикс го бе подмамил.

Ненавиждаше Ерикс с всяка клетка от тялото си.

Така му се искаше да ги погне — и Брет, и Бруно, и всички останали, да ги разкара от тук, от живота й. Толкова бе несправедливо да страда така, че гърлото му се свиваше.

— Пич, спри да я зяпаш — Томас прекъсна мислите му. — Сигурно се чувства кошмарно. Недей и ти.

Видя, че Броуди го поглежда. Явно беше чул. Очите му бяха все така спокойни и благи, но и настойчиви. „Кротко. Имай търпение. Скоро ще се отървем от тях.“ Джакс се прокашля и се обърна към Томас.

— Абсурдно е тая мацка да е направила нещо такова. Има вид на английските пуританки от пансиона ми, дето задължително следват висше, стават лекари, учителки или нещо подобно и се женят за някой благовъзпитан човечец като моето братле тук. Виж я само. Има ли вид на човек, който ще позволи на някакъв тип да я снима, докато правят секс?

Томас хвърли кратък поглед през рамо.

— Прав си, но вече няма значение. Слухът е плъзнал и каквото и да направи, даже Брет да признае, че си го е измислил, пак ще има такива, дето ще повярват. Гарантирам ти, че още щом приключат часовете, разни идиоти ще се впуснат да ровят из нета и да търсят записа. И ти гарантирам също, че на Брет ще му е суперзабавно, абсолютно е извратен.

— А преди не беше ли такъв?

— Не, беше си много готин. Заради тия Гарвани стана такъв. Не знам какво правят в тоя клуб, но ми намирисва на секта, в която промиват мозъците на хората. Брет и Ист вършат и приказват откачени неща. Имам чувството, че изобщо не ги познавам.

— Кой друг членува в този клуб?

— Не знам точно, понеже уж е голяма тайна. Придават си голяма важност с тая тайнственост, сигурно за да звучи по-яко. И май някои наистина смятат, че е яко, понеже доста хора казват, че биха се включили, стига да ги поканят. Брет и Ист доскоро не спираха да ме ръчкат, докато накрая не им казах, че по-скоро ще стана свещеник, отколкото член на Гарваните.

Джакс не схвана.

— Нещо против свещениците ли имаш?

Томас се усмихна накриво.

— Евреин съм. Така че ти е ясна картинката.

Искрено заинтригуван и донякъде развеселен, Джакс полюбопитства:

— И как така един евреин е с фамилия Васкез?

Усмивката на Томас се разтегна.

— Много просто — когато майка с фамилия Рот, се омъжи за червенокос испанец на име Васкез.

Звънецът сложи край на разговора. През целия час по испански Джакс не спря да мисли как да помогне на Саша, но така и не му хрумна нищо. Всеки от вариантите изискваше участието му под една или друга форма, а тя нееднократно бе заявила, че не иска да има нищо общо с него.

Часът все пак свърши и дойде време за обяд. Джакс се запъти към столовата заедно с Броуди, Джени и русото момиче, което упорито не се предаваше. Томас и Мейсън тръгнаха след тях и когато напълниха таблите и се заоглеждаха за свободна маса, Джакс започна да се ориентира в йерархията, която цареше в стола. Първите маси бяха заети от групичката на Брет, следващите — от няколко момчета и момичета с вид на спортисти, вероятно от отбора по ски. Призля му, като видя, че едно от момчетата беше изгубена душа. Съвсем отскоро.

После следваше групичка ученици, облечени предимно в черно, с множество пиърсинги и татуировки, някои от тях нелоши. Джакс се сети за брат си Зий. След това имаше маса с няколко момичета, които можеше да опише най-вече като срамежливи и които тайничко ги оглеждаха, особено Томас. Зад тях следваше маса с неколцина момчета и момичета, които напомняха на Броуди — явно свръхинтелигентните зубъри. На останалите няколко маси седяха по един-двама души, съвсем отделно от другите. Сами. Онези, с които никой не искаше да дружи, даже и зубърите.

Саша седеше на последната маса, рисуваше в тетрадката си, а пред нея нямаше даже и залък храна.

Прииска му се да седне до нея, да я попита защо не се храни, понеже беше сигурен, че умира от глад, но твърде ясно помнеше какво бе казала по-рано, че иска да е най-обикновен човек. И присъствието, и загрижеността му щяха да са нежелани.

Така че подминаха масата й и спряха чак в другия край на стола.

Джакс се захвана с храната, нищо че едва ставаше за ядене, запуши уши за брътвежите на русата и впрегна всички сили да не зяпа към Саша, но силите рязко му изневериха, когато новата изгубена душа стана от масата си и отиде да седне при нея. Така я гледаше, че кожата на Джакс направо го засърбя, но той остана на масата си. Казаното от онзи тип видимо я смути — лицето й пламна и тя се извъртя с рамо към него.

Онзи се приведе към нея, прошепна нещо в ухото й и плъзна ръка в скута и.

Джакс очакваше, че тя ще го избута и ще го цапардоса в лицето. Нямаше да й е трудно, нали ставаше все по-силна, но вместо това тя се разплака, а онова долно копеле плъзна ръката си още по-нагоре по бедрото й, без да спира да нарежда бог знае какви ужасии в ухото й.

Никой не им обръщаше внимание. Като че ли единствен Джакс виждаше какво се случва.

Внезапно го осени, че Саша точно това иска. Всички я смятаха за евтина стока, която не се свени да прави секс пред камера. И за да запази поне малко достойнство, й се искаше да се скрие от хорските погледи и да не прави сцена.

Тя перна ръката под масата, кръстоса крака, така че пръстите му да не могат да се промъкнат по-нагоре, но не спираше да плаче, прехапала устни, за да не издаде ни звук.

Джакс бе разполагал с хиляда години, за да се приучи към самодисциплина, но никога не му се беше налагало да се бори с такова умопомрачително желание, като това да откъсне главата на идиота отсреща. Но все пак стисна зъби, втренчи се в Саша и мислено й изкрещя да отвърне на обидата.

В същия миг онзи тип пусна ръка по гърба й и се пресегна към гърдата. Саша вдигна огромни очи към Джакс.

Самообладанието рязко го напусна.

Саша полагаше неимоверни усилия да не се даде на този кретен, да го убеди да я остави на мира и да се върне на масата си. И още по-големи усилия да не потърси помощ от Джакс. Нима имаше право да се обърне към него, след като му бе казала да стои далече от нея?

А всъщност копнееше за него повече, отколкото за храна, повече, отколкото за следващата глътка въздух. Жадуваше да чуе как дълбокият му глас я уверява, че всичко ще бъде наред. Искаше топлите му ръце да обгърнат тялото й и да я защитят от този мръсник — и от Брет, Ист и всички останали. Искаше да й подскаже как да се бори срещу лъжата, която Брет разнасяше зад гърба й.

Успя да се удържи да не погледне към него, докато Скот й обясняваше, че е наясно какво искат момичета като нея, а после с подробности й бе описал точно какво има предвид, така че се бе почувствала като пълен боклук. Каза й, че ако преспи с него и му даде да я снима, ще й стане приятелче и може би няма да се налага да обядва сама. Накрая се разплака, не от срам или страх, а от едва сдържана ярост към Брет, който я бе причакал след математиката, за да й каже, че ако се присъедини към Гарваните, ще оправи всичко. И че Саша ще може да излиза с неговата тайфа, с Ист и Джулиан. И да бъде като тях.

Глупостите на Скот я караха да се свива, да плаче, а ръката между краката й така я вбесяваше, че ако имаше по-дълги нокти, щеше да го издере до кръв. Стараеше се да не привлича внимание, надяваше се и се молеше никой да не забележи какво се случва, да не видят ръката на Скот между краката й.

Но в този миг той посегна да я опипа и тук свършиха всичките й опити да се измъкне от ситуацията, без да прави сцена. Някакъв непонятен импулс я накара да погледне към Джакс и в момента, в който видя лицето му, изражението му, тя се нахвърли върху Скот. Пет секунди по-късно Скот лежеше, проснат по гръб, краката на металния стол притискаха ръцете към тялото му, а Саша, застанала на колене върху стола, се наведе над него и заяви с изненадващо равен тон:

— Ако ме докоснеш още веднъж, ще ти откъсна ръцете. А ако ми предложиш да спя с теб или да ти духам, или дори ми кажеш „Добър ден“, ще ти откъсна нещо друго.

Скот втренчи в нея пълни с ужас очи, а мишеподобното му лице се разкриви от страх.

— Майко мила — прошепна той.

— Връщай се при приятелчетата си скиорчета и да не си припарил до мен — Саша блъсна стола, вдигна раницата си и погледна към Джакс, който май бе готов да скочи върху Скот. Вероятно така и щеше да направи, ако Скот не бе побързал да се измъкне изпод стола, да се изправи и да хукне към мястото си.

Сега вече всички бяха наострили уши, цялата столова бе замлъкнала, така че Саша чуваше дрънкането на вилици и чинии от кухнята. Втренчи се в Брет и процеди:

— Можеш да разпространяваш каквито си искаш лъжи за мен, да правиш каквото решиш, но никога, никога няма да се присъединя към тъпите Гарвани.

Брет попогледна приятелите си и бавно поклати глава, безкрайно отегчен. После се облегна назад така, че предните крака на стола му виснаха във въздуха, и провлачи:

— Много се заблуждаваш, ако си мислиш, че ще те допуснем. Гарваните не приемат кучки като теб, Саша.

Да можеше столът му да се катурне назад. Така й се искаше да го види как ще се преметне.

Едва не подскочи от изненада, когато точно това се случи.

— Браво на теб! — прошепна Джакс зад гърба й.

— Аз ли го направих? — измърмори тя през рамо.

— И още как!

Тук-там из залата се дочу нервен смях. Брет се изправи и се огледа ядосано. Всички побързаха да наведат глави над чиниите, а след секунда учениците от долния курс се втурнаха в стола и напрежението се разсея. Саша все така си оставаше прокажена, но вече не й пукаше. В крайна сметка Брет щеше да изчезне и вече нямаше да може да прилъгва онези, които копнееха някой, който и да е, да ги харесва.

Тя се приближи още малко към Джакс.

— Защо ме погледна, след като си смятала сама да се справиш? — прошепна той.

— Не съм смятала нищо. Не знаех, че мога. — Тя докосна ръката му. — Когато те погледнах, ми се стори, че ми казваш да го халосам, даваш ми знак. — Чу го как рязко си поема въздух. — Какво?

— Точно това ми е работата, Саша. Аз съм този, който дава знак на братята ми кога да действат.

Саша разбра защо бе погледнала към него, въпреки желанието си, по силата на импулс като онзи, който я караше да затаи дъх, преди да се гмурне в басейна. Нещата се развиваха противно на желанията й. Не само че заприличваше на него, но и съзнанието й вече действаше на една вълна с неговото. Промяната не беше само във физическата сила и умението да събаря столове с поглед. Действително се превръщаше в Мефисто.

Отдръпна се леко и прошепна:

— Кога ще ги откарате, Джакс?

Той въздъхна дълбоко.

— Не знам още. Бруно ни трябва, за да ни отведе на събранието на Ския, но никой не знае за кога е насрочено.

— Дано да е скоро.

— Да — отвърна той уморено. — Знам, че ти се иска.

— Толкова ми е трудно, Джакс. Няма да издържа дълго.

Лицето му бе безизразно.

— Толкова ли те отблъсквам?

— Толкова ме привличаш. Надушвам те от другия край на стаята, горещ сайдер с канела и карамфил. Чувам как дишаш. Виждам всяко косъмче на главата ти, чувам всяка глътка въздух, която поемаш, всеки път, когато стиснеш зъби. Представям си как ме целуваш, а въображението ми не спира дотам. Искам да съм с теб непрекъснато. Знам, че това е някаква магия, която ще изчезне, когато си тръгнеш. Но ако не стане скоро, едва ли ще издържа.

— Представи си, че не е магия, че всъщност ме харесваш, поне малко.

— Не е нужно да си представям. Знам, че те харесвам, и то не малко.

— Но не искаш да си с мен, защото съм такъв — отвърна той глухо. — Дори да изпитвам към теб истинска обич, не похот и не увлечение, пак няма да ме приемеш.

— Нима разбираш какво е истинска обич? Защото аз не съм сигурна. Баща ми обичаше майка ми с цялото си сърце, приемаше я такава, каквато е, но не съм убедена, че тя го обичаше по същия начин. И ми се струва, че любовта не може да е истинска, ако не е споделена.

Джакс трепна, искрено засегнат.

— Права си. Забрави какво казах.

Той направи няколко крачки, но тя го настигна и го хвана за ръката, препречвайки пътя му.

— Не съм казала, че не бих могла да те обичам, Джакс.

— Знам.

— Тогава защо си тръгваш?

— Защото е безнадеждно. Откакто те зърнах, знам, че строя въздушни кули, че дори да разбера как да те обичам, няма начин да отвърнеш на чувствата ми. Не че не можеш. Възможно е. Но няма да го направиш. Защо ти е да го правиш?

Тя нямаше какво да отговори.

— Няма значение, Саша. Задачата ми е да изкопча каквото мога от Бруно, за да можем да ги приберем. Ще направя всичко възможно да приключим максимално скоро, после изчезвам. — Той бръкна в джоба си, извади една двайсетачка и я притисна в дланта й. — Купи си нещо за обяд, а утре си сложи парите в джоба, а не в раницата, за да не ти ги откраднат пак.

— Откъде знаеш, че са ми ги откраднали?

— Защото не си обядвала. Знам, че си ужасно гладна и че е важно да се храниш добре. Докато не си тръгна, ще продължаваш да се променяш. Вече си невероятно силна, а такава сила изисква много калории. Ако не ядеш достатъчно, ще ти стане трудно да вършиш и най-простите неща, примерно да вървиш. Случва се много бързо, така че се храни редовно. С повече белтъчини. — Той ловко я заобиколи и си тръгна, без да поглежда назад.

— Добре ли си? — попита Броуди по пътя към кабинета по биология. — Зле ми изглеждаш, Джакс.

— Нищо ми няма — излъга той, понеже хич не му се говореше. Думите на Саша, че никога не би могла да го обикне, го бяха наранили дълбоко. Хем си го знаеше и смяташе, че се е примирил, но явно някаква част от него бе хранила известна надежда.

— Не губи кураж и не се предавай.

Джак спря насред коридора и изгледа ядовито любимия си стеснителен Лумина.

— А ти самият колко пъти можеш да издържиш да чуеш, че момичето ти не те иска, че няма търпение да се махнеш от живота й, преди да се предадеш?

Броуди премигна насреща му иззад очилцата си.

— Ако ме гледа със същия поглед, с който те гледа Саша, и милион пъти да го чуя, пак няма да се предам.

Джакс се разтрепери от яд, мъка и гняв.

— Гледа ме така от страст, малкия. А страстта няма нищо общо с истинските трайни чувства.

Вместо да се засегне, Броуди невъзмутимо продължи:

— А ти не я ли гледаш по същия начин?

— Не!

— Вярно. Гледаш на нея като средство. Понеже може да ти даде нещо, което не е по силите на никой друг. Май твърде много се стараеш да променяш нейното мислене, а всъщност ти си този, който трябва да се промени.

Джакс се врътна и продължи към кабинета. Броуди заприпка в крачка с него.

— Не знам как — призна Джакс. — Нямаш представа колко е трудно, Броуди.

— Даже баща ти е съумял да обича някого — Броуди издържа на мрачния поглед на Джакс и продължи: — Няма я от хиляда години, а той още тъгува, още страда по нея, още съжалява, че не е предвидил какво ще се случи, че не се е намесил и не е уведомил Бог, за да я предпази.

Чувствата на Джакс към М. бяха доста объркани. Не беше лесно да имаш ангел на смъртта за баща, но трябваше да признае, че Броуди е прав. Майка му бе споделяла безграничната любов на М. към нея. Като всеки Мефисто, и Джакс бе надарен с фотографска памет. Помнеше всичко случило се от самото начало, което понякога бе доста полезно, а понякога твърде болезнено. Помнеше съвсем ясно отношенията между родителите си. Бяха пълни противоположности, но въпреки това връзката им бе силна.

— Как ли я е убедил?

Броуди сви рамене.

— Може би просто го е приела такъв, какъвто е, или пък понеже я обичал, тя е видяла в него нещо, което никой друг не виждал.

Вече бяха в кабинета, така че разговорът секна, но Джакс не спря да размишлява. Обърка лабораторното упражнение, понеже мозъкът му продължаваше да смила казаното от Броуди.

Останалата част от деня премина мудно. Двамата с Броуди седнаха до Саша в часа по история, за да не се притесни твърде много от присъствието на Бруно. Но промяната настъпваше с такава скорост, че близостта на един Ския по-скоро я гневеше, отколкото отвращаваше. През целия час драскаше нещо в тетрадката си, без да вдига глава, но когато Бруно й зададе някакъв въпрос, омразата в очите й бе съвсем неприкрита.

Джакс побутна едно листче към нея. „По-кротко, ще събудиш подозренията му.“ Тя кимна и продължи да рисува.

Историята беше последният час за деня. След като ги разпуснаха, Джакс се отби в салона, където го подложиха на бърза проверка.

— Играл ли си в училищния отбор в Англия? — попита треньорът Хайтауър.

— Да — излъга Джакс, — а и от доста време тренирам с братята си. — Всъщност откакто съществуваше играта.

— Впечатляващо се справяш, Джакс. Трябва ни център. Как ти звучи?

— Идеално, тренер. — И просто така — вече беше част от отбора.

В продължение на два часа вниманието му бе погълнато от играта, а когато тренировката приключи, нещата вече не изглеждаха толкова мрачни. Ако Броуди беше прав, може би все имаше някаква надежда.

Преди да излезе от сградата, Джакс се промъкна до кабинета на Бруно и набързо прерови бюрото му, но така и не откри нищо за срещата на Ския.

Това донякъде го зарадва. Докато не откриеха нужната информация, се налагаше да остане в училището, за да бъде край Саша, и може би евентуално да измисли как да я спечели.

[1] Американска комедия от 1984 година — Б.р. ↑

[1] Разказ от Франц Кафка — Б.р. ↑

Девета глава

Единственото хубаво нещо в иначе отвратителния първи учебен ден на Саша бе, че още с прибирането й в къщата на Шрайвър Тим се провикна от креслото си:

— Вероятно ще се радваш да научиш, че Мелани замина за Колорадо Спрингс на пазар. Ще се върне в сряда.

Саша не просто се зарадва — направо беше във възторг. Така се бе измъчвала при мисълта за поредния сблъсък с леля й, че сега не можеше да се нарадва на двудневната отсрочка. А и Тим като че ли беше не по-малко доволен. Като го гледаше такъв огромен и нещастен, тя не се стърпя и попита:

— Защо не се разведете?

Той въздъхна и шкембето му се разлюля.

— Сложно е, хлапе. Много отдавна, преди да науча за психическите й проблеми, я обичах. Не е виновна, че има проблеми, а и все си мислех, че ще се оправи, само дето все не ставаше, докато един ден не осъзнах, че вече не ми пука. Но наближавам петдесетте и си имам толкова много проблеми със здравето, че ми е по-лесно да си остана тук. Колкото и да буйства, поне се грижи за мен. Пък и е майка на момчетата, имат нужда от нея.

Е, сега вече не можеше да се оплаче, че денят й не е бил достатъчно потискащ.

Тя метна раницата си на дивана, седна и се зазяпа в телевизора, включен на Си Ен Ен.

— Случайно мама да ти е давала копие от акта ми за раждане? Искат ми го от училище, пък аз нямам копие, та се чудех дали у теб има.

Той не отговори и тя се извърна, да го погледне. Стори й се, че лицето му е по-зачервено от обичайно.

— Наред ли е всичко?

— Да, да. Просто не се чувствам съвсем добре днес. — Той я погледна бегло, после отново се втренчи в телевизора. — Не го мисли толкова тоя акт за раждане. Ще мина през училището и ще уредя нещата.

— Значи имаш копие?

Тим се прокашля.

— Ще набавя.

Защо ли се държеше толкова странно?

— Благодаря ти, Тим. Секретарката спомена, че трябва и да се подпише нещо, за да се водя официално записана, така че ще е добре да минеш оттам.

— Ще мина — той отново се прокашля, но не каза нищо повече.

Когато мълчанието взе да става неловко, Саша си взе раницата и тръгна към горния етаж.

— Ще готвя пиле с ориз за вечеря, така че да си долу в шест.

— Добре. — Тя затвори вратата след себе си и се захвана с домашните, доволна, че Брет е на баскетболна тренировка, така че нямаше да го види скоро.

Когато слезе долу за вечеря, вече беше готова за конфронтация, но Брет го нямаше.

Тим се обади от печката:

— Май ще сме само ти, аз и Крис. Брет ще остане да вечеря у Истър.

Колкото и да бе нелепо, почувства известно разочарование, вместо облекчение. Искаше да разбере дали Брет ще има наглостта да повтори лъжата, ако го разобличи на вечеря пред собствения му баща, който, както ставаше все по-ясно, не се разбираше много-много с него. Крис очевидно му беше любимец, както Брет на Мелани.

Хубавото бе, че така оставаше повече храна и тя не отказа, когато Тим й предложи втора порция пилешки гърди. Хапна и доста ориз, а после си взе и второ парче торта за десерт.

Крис предимно мълчеше, както обикновено, но по едно време я погледна и каза уж на Тим:

— Хич не е зле без мама и Брет.

— Така си е — отвърна Тим и надигна едрото си тяло от стола, за да се премести обратно на фотьойла.

Тази нощ сънищата й отново се въртяха около Джакс, но този път бяха по-мрачни, вещаещи опасност, по-еротични; и тя се събуди с пламнали страни.

На другия ден тя не скри радостта си, че отново го вижда.

— Здрасти, Джакс — спря се до чина му в часа по литература.

Той вдигна очи към нея и се усмихна.

— Здравей, Саша. — Май очакваше да му каже още нещо, но езикът й внезапно се оплете и тя се запъти към един празен чин в предната част на стаята, максимално далече от Брет.

Вместо да слуша как съучениците й един по един четат на глас откъси от „Преображението“, тя не спря да мисли за Джакс и да спори със себе си дали да опита да поговори с него, да му се извини за думите си от предния ден.

Към края на часа вече бе убедена, че е редно все нещо да каже, но когато се запъти към него, той се извърна и излезе от стаята заедно с Томас и Броуди, а русата ентусиастка тръгна по петите му.

Докато го гледаше да се отдалечава, нямаше как да не си даде сметка, че е изгорила всички мостове. И от това й стана далеч по-тъжно, отколкото от факта, че бе най-ненавижданото момиче в гимназията, макар всеобщото презрение да започваше да я тормози.

След часа по литература, както си стоеше до шкафчето, чу Джулиан да шушне на пчеличките:

— Брет твърди, че си издействала пропуск за един концерт на Kings of Leon и се изчукала с всички до един в съблекалнята.

— У, отвратително! Сигурно е пипнала някаква зараза — обади се една от слушащите.

— Тя самата е зараза — намеси се друга.

Явно Брет се наслаждаваше на неволята й. Беше го унижила в стола, публично бе заявила, че никога няма да се включи към Гарваните, и сега бе обект на безброй обиди и подигравки. Когато го засече в коридора след часа по испански, той се провикна:

— Хей, Царицата на интернета, днес с кого ще се снимаш?

Не му обърна внимание, но гневът я разяждаше. Гласът му бе достатъчен, за да я изкара извън равновесие. Убиец, робот без съвест, и въпреки това почти всички му се кланяха като на някакво полубожество. Даже и на учителите беше слабост.

А тя беше най-презряното нищожество.

По време на обяда Джакс я съзерцава толкова съсредоточено, че Саша очакваше всеки момент да дойде да я заговори. Но той така и не го направи. Поговори с русата девойка и когато се нахрани, излезе от стола, без въобще да я погледне.

Денят вървеше все по-зле. Скот Гадняра я чакаше до шкафчето й. Усмихна й се похотливо, без да си прави труда да крие, че оглежда гърдите й. Стори й се, че забелязва лека сянка около очите му.

— Ти си от Гарваните, нали?

Скот изпъчи гърди.

— Ами да. Кофти, че няма да станеш една от нас.

Нищо чудно, че беше такъв простак, щом бе изгубена душа.

— Какво ще кажеш да идем на кино в Маунтън Вилидж?

Саша зачака обидата, без да помръдва, без да го изпуска от очи.

Усмивката му се стопи и той се доближи до нея.

— Винаги съм искал да го направя в киносалон — той добави още няколко думи, без да си прави труда да сниши глас, така че всеки, който минаваше, да го чуе.

Саша се извърна с рамо към него, отвори шкафчето си и го халоса с вратичката по тила.

— Олеле, извинявай — възкликна със захаросано гласче.

Хванал се за главата, той я изгледа злобно и я затисна с тяло към редицата шкафчета.

— Кучка такава, май наистина някой трябва да те… ох!

Така и не успя да довърши, защото се сви, хванал се за слабините.

Саша се наведе към него и просъска:

— Предупредих те да не ме докосваш. Разкарай се. — Когато се изправи, видя Джакс да я гледа, а на устните му играеше бегла усмивка. Тя изгледа насъбралите се ученици, после спокойно извади учебниците по биология от шкафчето си.

В следващия час беше още по-непоносимо не само защото Брет не спираше да реди обиди по неин адрес, но и защото Бруно го допускаше. Когато удари звънецът, Саша направо се давеше от гняв. Отиде до шкафчето, нетърпелива да си вземе нещата и да се измъкне от сградата, но рязко спря, когато видя залепеното на вратичката листче: СТРАСТНА РУСКИНЯ: КУЧКА: БЕЗПЛАТЕН СЕКС — ПРОСТО ПОИСКАЙТЕ!

Някой я потупа по рамото, докато пъхаше нужните учебници в раницата. Зад гърба й стоеше Роуз с раздразнено изражение.

— Здрасти, Роуз.

— Все още не съм получила акта ти за раждане, Саша.

— Казах на вуйчо ми и той обеща да мине да го донесе и да подпише каквото трябва.

— Не е идвал. Напомни му. Ако не си записана, както трябва, не можеш да се явиш на матурите.

— Ще му напомня. — Тя затвори шкафчето и забеляза, как очите на Роуз се разшириха, когато съгледа неприличната бележка.

— Кой го е направил?

— Предполагам някой, който вярва на лъжите на братовчед ми.

Роуз извърна смутен поглед.

— Сигурна съм, че си чула слуховете.

— Ами, да, чух… нещо.

— Няма да е зле да се обадиш на директорката от „Сейнт Майкъл“ за по-точна информация.

— Протоколът не ми позволява да обсъждам нещо такова с друг училищен администратор. Дори да са те изключили от „Сейнт Майкъл“, това няма отношение към записването ти в Телюрайд, освен ако причините не са законови.

Саша й обърна гръб, отлепи бележката, смачка я и я пусна на земята в краката й, после си тръгна.

В дома на Шрайвър вечерта премина както предната, с тази разлика, че за ядене имаше друго. Мелани все още не се беше прибрала, Брет пак бе останал да вечеря в Ист, така че на масата бяха само Тим, Крис и Саша. Имаше телешко задушено и Саша яде повече и от Крис, което би я смутило, ако не се чувстваше така потисната — можеше да мисли единствено колко й липсва Джакс.

А не биваше да мисли за него. Трябваше да го забрави. Вместо това едва овладяваше постоянната си потребност да го види. Ако знаеше как да стигне до къщата му, щеше да вземе тойотата на Тим и да иде да му каже, че съжалява, че е сбъркала, да го помоли да й прости и пак да я харесва.

Не, в никакъв случай. Няма да го направи. „Та той е син на Ада! Безсмъртен. И убива хора.“ Наложи се да си го повтаря отново и отново, за да се удържи. Скоро щеше да изчезне от живота й и щеше да го забрави. Щеше да е в състояние да гледа напред и да се освободи от тази лудост, която хем я плашеше, хем я изпълваше с възторг.

Но в момента само мисълта за него я подлудяваше, подтикваше я да хукне към него и да го моли да остане, да не й позволява да го забрави.

— Саша — гласът на Тим я извади от унеса, — малко трудно се получават нещата с акта ти за раждане, но утре би трябвало да пристигне. От Марин Каунти поискаха копие от документите за временно настойничество, преди да се съгласят да ми го изпратят.

Така бе обсебена от мисълта как да се отърси от увлечението си по Джакс, че съвсем бе забравила за напомнянето на Роуз. Кимна му:

— О, добре че ми каза. Още утре ще обясня на госпожица Роуз.

Сънят й убягваше и на два пъти става да си проверява пощата с надеждата да намери съобщение от майка си, но нямаше нищо.

Унесе се доста след полунощ, а сънищата й бяха още по-чудати. Двамата с Джакс бягаха от нещо тъмно и ужасно, нещо, което можеше да прекъсне безсмъртния му живот. Тя крещеше от ужас, умоляваше го да тича по-бързо, но онова, което ги преследваше, ги настигаше, и точно преди да ги връхлети, Саша се събуди разплакана.

Облече се за училище, обзета от неприятно предчувствие, а времето навън още повече я потисна. Небето бе мрачно, затиснато от тежки облаци, които вещаеха сняг още преди настъпването на вечерта.

Докато крачеше вяло, следвана от Бу, се замисли дали да не си спести училището. Можеше да се качи на пистите и да кара цял ден сам-сама, заобиколена единствено от планини, дървета и от мълчанието на мекия безшумен сняг. Но не можеше да си позволи да пропуска часове, ако искаше да си вземе изпитите. В момента не й пукаше, но после щеше да съжалява.

Още щом влезе в сградата, усети, че нещо става. Учениците се тълпяха в предното фоайе вместо на горния етаж в залата за големите. Когато отвори вратата, всички извърнаха глави и разговорите секнаха. Тогава забеляза разпилените по пода страници — стотици, може би хиляди разпечатани страници. Наведе се, вдигна един лист и видя, че е копие на писмо, написано на ръка върху бланка на „Сейнт Майкъл“ и изпратено по факс.

Уважаеми г-н (името бе задраскано),

Благодаря Би за писмото. Дълбоко се разстроих, като научих, че Саша Аненкова преживява такива затруднения в новото си училище в Телюрайд. Не мога да си представя какво точно е целял ученикът, разпространил такива грозни лъжи по адрес на Саша. Тук, в „Сейнт Майкъл“, Саша бе примерна ученичка, истински лидер, уважавана и обичана от всичките си съученици. Дълбоко ни липсва и категорично не е изключена от училището ни. Майка й бе извикана по работа в Русия и се наложи Саша да замине да живее при роднините си в Телюрайд. Ето такава е истината и Ви призовавам да поправите нещата.

Сърдечни поздрави,

Лорийн Макалистър, директор

Саша вдигна глава, огледа лицата, които се тълпяха около нея, и забеляза извинителните им изражения — с изключение на физиономиите на Брет, Ист, Джулиан и Скот.

Брет изкачи две-три стъпала и се обърна към групичката. Втренчи се в нея с мрачно изражение.

— Много хитро, Саша. Какво, замазала си с коректор някое писмо от старото училище, надраскала си фалшива бележка и си я разпечатила в милион екземпляра, а?

— Млъквай, Брет — прекъсна го Ерин. — Факсът е от вчера и кодът е от Сан Франциско. Просто си признай, че си съчинил всичко, и вземи да се извиниш на Саша.

Брет обаче не се отказваше.

— Някоя приятелка й е помогнала.

Чу се и друг глас:

— Нали ти е братовчедка, бе, задник такъв! Що за нещастник ще седне да лъже за собствените си роднини?

— Шрайвър, ето кой! — провикна се друг ученик и нещата напълно излязоха извън контрол. Всички завикаха и закрещяха срещу Брет, засипаха го със закани. Само за една минута Брет Шрайвър се срина от положението на най-популярното момче в училище до пълна нула.

Саша най-после различи лицето на Джакс сред тълпата. Стоеше в дъното, по-висок от другите, но твърде далече, затова не го беше видяла веднага. Без да се замисля, тръгна напред, а множеството се раздели, за да й направи път. И когато стигна до него, хвана ръката му.

Джакс я поведе към стълбите и нагоре до залата на втория етаж, а останалите ги последваха. Звънецът удари точно когато стигнаха площадката и всички забързаха към стаите си.

Когато коридорът опустя, Саша се взря в красивото му лице. Прииска й се да го целуне.

— Как го направи?

— Пратих един от Лумините да й връчи писъмце.

— От кого?

Той стисна лекичко ръката й.

— От Джеймс Хюит, чиито синове — Джак и Броуди, са ти приятели. Господин Хюит е много притеснен, че децата му са попаднали в неподходяща компания. Така че му хрумнало да изпрати писмо и дарение на госпожа Макалистър и да я помоли да бъде така добра да обясни дали в слуховете за новата приятелка на синовете му има нещо вярно.

Саша се ухили.

— И тя отговорила начаса.

— Дарението си го биваше.

— И после си направил безброй копия.

— Всъщност Броуди свърши тая работа. Ксероксът на Кей ме плаши. Дойдохме в четири сутринта и разхвърляхме копията навсякъде.

Саша се овладя, но така и не откъсна поглед от него.

— Благодаря ти, Джакс.

Той се приведе леко и прошепна:

— Какво ще кажеш да си спестим английския и да идем да хапнем палачинки?

Тя кимна и двамата тръгнаха надолу по стълбите и се измъкнаха през предния вход, без никой да се опита да ги спре.

Върнаха се за втория час и през цялата сутрин Джакс със задоволство наблюдаваше какво се случва. Сякаш никой не бе чувал лъжата — учениците я заговаряха, правеха й компания, докато вадеше неща от шкафчето си, общуваха с нея. А тя все гледаше да не се отдалечава от него и ако се случеше да се огледа и да не го види веднага, сините й очи се забулваха от паника.

— Май започва да си пада по теб — отбеляза Броуди след обяд, докато вървяха към биологията.

— Заради промяната е. Чувства се странно, а аз й внушавам известна стабилност.

— Ама тая работа с писмото беше гениална. Много по-добре, отколкото да пребием Шрайвър. Вече никой няма да му вярва.

— Да, май така се получи, но не затова го направих.

Броуди го изгледа подозрително.

— А защо?

Загледан в Саша, която вървеше пред тях, заобиколена от момичетата, с които се беше сприятелила първия ден, преди гнусната лъжа на Брет, Джакс отвърна:

— Защото страдаше.

В същия момент Саша хвърли поглед през рамо, за да провери дали е зад нея, преди да продължи към кабинета.

— А сега какво следва? — полюбопитства Броуди.

Джакс се усмихна.

— Мислех си за разходка на лунна светлина до планината Мефисто.

— Не е зле. Или пък може да я заведеш у Джени да погледа изрязани сцени от „Стар Трек“.

— А дали случайно няма да заварим и теб там?

— Естествено.

— Започваш да се привързваш, човече. Не си го причинявай!

— Нищо ми няма.

— Ако толкова са ти притрябвали тия сцени, ще ти ги купя.

Броуди не отвърна, което говореше, че свитото приятелче на Джакс бе хлътнало по Джени Браун далеч повече, отколкото бе редно.

Днес учителят по биология, господин Хулихан, не беше никак любезен към нея. Връчи й формуляра за лабораторното упражнение, без дори да я поздрави. После посочи задната част на стаята и й нареди:

— Сядай!

Двамата с Броуди трябваше да си партнират в упражнението, а Джакс бе сложен с Томас, останал без партньор, откакто Райли бе загинала. Когато Саша се настани до Броуди, той се наведе към нея и я попита шепнешком:

— Как се чувстваш?

— Уж добре, но малко замаяна. — Тя го погледна. — Какво е усещането, когато ставаш безсмъртен?

— Много странно.

— А как се получава?

— Както при Мефисто. Скочих и се събудих безсмъртен. Понякога се случва избраният да загуби вяра, докато пада, и тогава просто се събужда в собственото си легло и си мисли, че е сънувал, как пада от скала. — Броуди премигна насреща й иззад смешните си очила. — Да не би да го обмисляш, Саша?

Саша се поизправи на стола и поклати глава.

— Казах на Джакс, че не желая да бъда Мефисто. Даже не съм сигурна, че искам да остана Анаво.

— Не те разбирам. Та това е благословия, дар, нещо толкова уникално и изключително, такава рядкост е да срещнеш Анаво. Защо искаш да се откажеш?

— Не ми се иска цял живот да треперя дали някой няма да ме убие.

Часът започна и господин Хулихан раздаде мъртвите жаби. Такова упражнение бе правила едва миналия месец в „Сейнт Майкъл“, така че й беше ясно как да действа. Броуди обаче гледаше жабата втренчено и като че ли нямаше намерение да я докосне.

— Какво има?

— Мислех си за тази жаба. Родена си е като жаба. Дали ако е имала възможност да стане нещо друго — например костенурка или риба, или кон, е щяла да се съгласи?

— О, я стига с аналогиите. Нито съм жаба, нито искам да съм кон. Най-обикновено момиче съм, само дето имам петно на кожата, което ще взема да махна.

— Джакс споменавал ли ти е каква рядкост е Анаво?

— Каза, че не се срещат много често.

— Доколкото знам, други няма. Само ти. За хиляда години Мефисто са открили само една друга. Това не те ли кара да се позамислиш, преди да се откажеш?

— Мислила съм вече и знам какво искам. Не ставам за Мефисто.

— Не е нужно да ставаш Мефисто, за да си полезна, Саша. Заради самата си същност несъзнателно влияеш на другите. Ти си светлина в тъмнината, даваш надежда на хората. Наистина ли си в състояние да се откажеш от такова нещо с чиста съвест?

— Да, в състояние съм и опитите ти да ми внушиш чувство на вина няма да ме разубедят.

— Не знаех, че си такава страхливка, Саша.

Наистина ли беше страхливка? Дължеше ли нещо на света, задето се бе родила Анаво? Не беше честно. Не можеше ли да си е обикновен човек?

Направи дисекция на жабата, класифицира всички органи върху диаграмата и зачака господин Хулихан.

Той драсна една четворка върху работата й и обърна поглед към диаграмата на Броуди.

— Защо ми пишете четворка? — попита Саша.

— Не ми харесва как си закрепила образеца — отвърна той, без дори да я погледне.

Презрителният му тон и отношение я вбесиха.

— Как така не ви харесва? Какво означава това? Или съм го направила вярно, или не.

Той се обърна към нея с присвити очи и просъска с нисък, почти заплашителен тон:

— Имаш четворка. А ако продължаваш, ще получиш тройка.

Саша видя сенките под очите му и разбра защо се държи по този безобразен начин. Беше изгубена душа и както останалите, не можеше да се държи другояче. Тя кипна.

— Заслужавам шестица.

Той зачеркна четворката и написа голяма тройка върху целия лист.

— Вече не си в някоя снобска прогимназия, малката.

— Не съм малка. Обяснете ми с какво съм заслужила тройка.

Хълихан зачеркна тройката с такава злоба, че чак проби листа, и написа огромна двойка.

— Ето ти обяснението!

Саша се втренчи в него, а той й отвърна със злобен поглед. Всеки момент щеше да му избие пяна на устата, толкова бе освирепял и изоставил всякаква сдържаност. Всяка частица от нея — и от тялото, и от душата — копнееше да скочи през чина и да го сграбчи за гърлото. Направо трепереше от усилието да се удържи.

Най-накрая Хълихан се овладя и след бегъл поглед върху недовършената жаба на Броуди, изписа треперлива шестица върху диаграмата му.

Джакс я гледаше със странно изражение. Стрелна Хълихан с поглед, после очите му се върнаха към нея и той прошепна само с устни: „Внимавай!“.

Саша кимна и наведе глава над листа си. Сгъна го спретнато и го пъхна под хлъзгавата жаба.

— Любопитно ми е — продължи да шепне Броуди, — някога през живота ти минавало ли ти е през ум да проявиш насилие?

— Никога.

— Но сега ти се искаше да му скочиш, нали?

— Едва се сдържах.

— Нали забеляза в какво се е превърнал?

Тя кимна.

— Но не мога да разбера защо умишлено ме прецака.

— Брет им беше най-сериозното оръжие, а сега се оказа развенчан. Предполагам, че винят теб.

— Сам си е виновен.

— Вярно, но те едва ли смятат така. Съсипа им плановете да завладеят училището и те ненавиждат. Трябва много да внимаваш, Саша.

Саша загледа как Хълихан се суети около жабата на Аманда, сякаш бе открила лек срещу рака. Беше повече от прозрачно — най-долно ласкателство, предназначено да я омае, да я накара да го харесва, да събуди интереса й към Гарваните. И Аманда падна право в капана, усмихна се доволно и стрелна надменен поглед към Саша, преди да се извърне към Брет. Той й кимна и на нея само това й трябваше, за да се захласне от радост.

— Май някои продължават да го намират за готин. Хората са готови на всичко, само и само да ги харесват — промърмори Броуди. — Даже да си продадат душата.

— Ще ми се Джакс да прибере Бруно още сега, начаса, преди да прилъже и други.

— Скоро ще има среща на Ския, но не знаем нито къде, нито кога. Бруно я организира, така че изчакваме да се издаде по някакъв начин, например да направи резервации или да купи самолетни билети, или да се свърже с някого от поканените Ския. Така ще имаме шанс да ги хванем всичките наведнъж. Иначе само планирането за всеки поотделно ще ни отнеме месеци, а както виждаш, някои действат страшно бързо.

Замисли се за Гарваните, за Бруно и Ерикс и за всичко, което можеха да причинят на това мило момиче, което вечно имаше такъв тъжен вид, обядваше само и намираше Крис за привлекателен. На път беше да изгуби душата си, да се превърне в куха обвивка без шанс нито за Рая, нито за Ада. Просто да се… изгуби. И нямаше вече да харесва Крис. Изобщо нямаше да се сеща за него. Единствената й мисъл във всеки един миг щеше да бъде как да привлече нови хора в клуба, нови членове, които да врекат душите си на Ерикс.

— Броуди, знам, че вие с Джакс и останалите нямате право да се месите в свободната воля на хората, нито да ги разубеждавате, но как стоят нещата с мен? На мен разрешено ли ми е?

Той й се усмихна.

— Все още си човек, Саша. Уникална и на ръба да се превърнеш в нещо друго, но все пак човек. — Той стрелна поглед към Аманда. — Но трябва много да внимаваш. Едва ли ще повярва на нещата, които знаеш, а ако все пак ти повярва, току-виж разкаже на някого, който ще провали цялата акция на Мефисто. Изключително важно е да успеем да ги изненадаме, така че не бива да издаваме на Бруно какво сме му замислили. Дори нищо да не й обясниш, а да й дадеш съвети и наставления, ще хукне право при тях.

— И какво, няма ли как да стане?

— Не че няма, но не е лесно. Но пък си струва да опиташ, защото всяка душа, която каже „не“, намалява шансовете на Ерикс.

Много й се искаше Ерикс да се провали, но още повече искаше да предпази Аманда. Мисълта, че може да я изгуби, дълбоко я терзаеше. А тя не спираше да се озърта към Брет, да поглежда дали не гледа към нея. И понеже той не й обръщаше внимание, тя постепенно се прегърби в стола си, втренчи се в чина, а предишното въодушевление я напусна.

През останалата част от часа Саша не спря да мисли как да подходи към Аманда.

Възможността се появи още в следващия час — свободна подготовка за всички, които не бяха ангажирани с разни училищни дейности като годишника или комисията за абитуриентския бал. Първите пет минути преминаха в шеги от страна на треньора Хайтауър, който не спря да говори за баскетбол най-вече с Джакс.

— Имаме само два мача преди ваканцията, но за януари сме с пълна програма — каза той, а после огледа стаята. — Нали всички ще присъствате на мача довечера?

Всички кимнаха и Хайтауър остана доволен.

Саша седеше в другия край на стаята до Джакс и от време на време хвърляше по някой поглед за Бу през прозореца. Брет и Ист се бяха разположили в дъното на стаята и нито разговаряха, нито коментираха, нито пък учеха. Седяха и зяпаха най-вече нея. Вчера това би я разтревожило, но сега не й пукаше.

Аманда седеше в отсрещния край заедно с две-три други свити на вид и вероятно доста интелигентни момичета. Уж четеше „Преображението“, но така и не обръщаше страниците.

Треньорът се обади:

— Знаете ли какво ни трябва? Курабийки. Кой ще иде да донесе?

Аманда мигом вдигна ръка.

— Аз ще ида.

— Добре, чудесно — отвърна треньорът, после очите му обиколиха стаята и се спряха на Саша. — Искаш ли да идеш с нея и да донесеш какао?

Саша кимна, безкрайно доволна, че е избрал нея. Щеше да има възможност да заговори Аманда.

Треньорът им подаде двайсетачка и двете тръгнаха към предната част на сградата. Саша я зачака да каже нещо, но когато излязоха и почти прекосиха двора, следвани от Бу, осъзна, че Аманда няма да продума.

Добре тогава, значи тя щеше да започне.

— Откога живееш в Телюрайд?

— Аз съм от Плейсървил.

Известно време вървяха в мълчание, после Аманда се осмели да попита:

— Защо му беше на Брет да измисли онази история? Нали ти е братовчед? Не е баш като брат, ама все пак ти е роднина.

— Иска да стана Гарван и явно е решил, че ако ме накара да страдам достатъчно, ще се съглася, а пък той ще каже на всички, че се е пошегувал.

— А ти защо не искаш да си Гарван? На мен ми звучи страхотно, а и определено не канят всеки.

Саша се замисли как точно да се изрази и накрая каза:

— Знаеш ли какво трябва да направиш, за да станеш Гарван?

— Знам. Да се откажа от Бог и да обещая да следвам Ерикс.

Интересно колко ли всъщност знаеше.

— А кой е Ерикс? — попита Саша.

— Нещо като ангел. Дава ти всичко, което поискаш.

— Защо не съм го чувала? Така де, ако е толкова специален и невероятен, защо не го знаят повече хора?

Аманда сви рамене.

— Не знам. Може би защото все ще се намери някой да тормози последователите му. Затова и се налага да се събират тайно.

— Както и да е. Не е за мен.

— Защо? Да не си свръхрелигиозна или нещо такова?

— Вярвам в Бог и се надявам да ида в Рая, когато умра. Ако това означава, че съм свръхрелигиозна, значи е така. Но нямам намерение да обърна гръб на Бог и да последвам някакъв тип, за когото дори не съм чувала.

— Даже и ако е в състояние да ти даде всичко, което искаш?

— Няма как да ми даде каквото искам.

— Какво толкова искаш?

— Баща ми да е жив.

— О — възкликна Аманда и впери очи напред, когато излязоха на булеварда. — Моята майка не е мъртва, обаче ни заряза и хич и не искам да се връща. Беше луда и злобна. Излизаше с други мъже, пиеше непрекъснато и харчеше парите за храна за всякакви глупости само и само другите да ни мислят за богати. Доста тъпо, предвид, че баща ми е месар. И е доста по-щастлив, откакто мама си тръгна.

Саша не знаеше как да реагира, затова опита с въпрос:

— А ти какво искаш от Ерикс?

Аманда отново сви рамене.

— Да съм щастлива и евентуално да имам по-добри оценки, да си намеря гадже и да престана да съм толкова свита и непохватна. Така ми е писнало!

Бу изтича пред тях и се разскача като пощурял. Но вече бяха на главната улица и Саша реши, че няма да е зле да му сложи каишката. Измъкна я от джоба на палтото си, подсвирна му и я закопча за нашийника.

— Без да се обиждаш, Саша, ама това куче е ужасно грозно.

Бу изскимтя и главата му клюмна.

— Гледай какво направи, обиди го — Саша го почеса зад ушите, преди да се изправи.

— Извинявай. И на мен ми се иска да си имам куче, макар и грозно. — Аманда се наведе да го погали, а той я близна.

Продължиха напред, зяпайки във витрините на магазините.

— Не мисля, че е нужно да ставаш Гарван, за да получиш, каквото искаш, Аманда.

— Няма как да ме разбереш. Лесно им е на такива като теб.

— Като мен ли?

— Готина си, имаш страхотни дрехи и си братовчедка на най-якия пич в училище. Знам, че в момента всички го мразят, но това ще отмине, сигурна съм, и пак ще е както преди. При такова положение нямаш никакви проблеми.

Саша се замисли. Мисли през цялото време, докато купуваха курабии и какао от пекарната, а после и по пътя към училище. В „Сейнт Майкъл“ имаше много приятели, така че нямаше причина и тук да не е така. Вярно, сега беше нова, но ако Аманда беше права, значи всичко щеше да е наред, щеше да има приятели, да бъде отново личност.

А ако това се случеше, Аманда щеше да й бъде първа приятелка, за да не се изкушава от фалшивите обещания на Гарваните. Саша хвърли поглед към старомодните й очила. Ако си вземеше нови рамки и сложеше малко грим и се откажеше от вида на току-що станала от леглото, щеше да е доста хубава.

— Мислех си, искаш ли да идем заедно на баскетболния мач довечера?

— Не мога. Баща ми свършва работа в пет и трябва да се прибера с него, понеже нямам кола. Плейсървил е на тридесет километра. А няма да ме пусне да се върна обратно с колата заради шосето. Само завои и лед е.

— Може пък да се съгласи да те докара, ако го помолиш.

— Не е изключено. Вечно ме ръчка да общувам повече в училище. Нали е господин Любезния, изобщо не схваща колко ми е трудно.

— И баща ми беше такъв. Всичките ми приятели го обожаваха. — Вече се отклоняваха от булеварда и наближаваха училището, когато й хрумна нещо. — Защо не дойдеш у нас след училище? Ще порешаваме малко задачи, а после мога да ти дам назаем нещо да облечеш за мача.

— Сериозно? Би ли го направила?

— Естествено, защо не? Много ми се ходи, но не ми се ще да вляза сама в салона.

— Добре, ще дойда и ще питам баща ми дали ще ме докара за мача довечера.

Саша влезе в стаята далеч по-спокойна. Джакс се извърна към нея още щом влезе, но преди да бе направила и две крачки, Брет се провикна:

— Хей, Ист, казвал ли съм ти, че майката на братовчедка ми я депортираха, защото се разбра, че е руски шпионин?

Никога ли нямаше да престане? Саша замръзна на място, не знаеше какво да направи.

Без да откъсва тъмните си очи от нея, Джакс се обади:

— Ако майка й беше шпионин, правителството никога нямаше да я върне в Русия. Щеше да я арестува за държавна измяна. — Чак тогава се обърна и изгледа сурово Брет. — Хайде по-кротко, Шрайвър.

— Ти пък за какъв се мислиш, дявол да те вземе? Да не мислиш, че ме е страх от теб?

— Би трябвало да те е страх. Остави Саша на мира!

Хайтауър се прокашля многозначително и направи знак на Саша и Аманда да донесат курабиите и какаото.

— Хайде, деца, да се насладим на сладкишите и ще видите как ще започнем да се разбираме, нали така?

Саша преглътна огромната буца в гърлото си, докато крачеше към учителското бюро. Джакс се бе застъпил за нея, макар да бе казал, че възнамерява да си кротува и да привлича минимално внимание върху себе си.

Когато дойде време за шестия час, историята, господството на Брет като най-важната личност в гимназията май официално бе приключило. Сега всички го отписваха, освен Гарваните. Преди часа Броуди пошушна на Джакс:

— Чух няколко хлапета да коментират, че си заплашил Брет да го пребиеш, ако не остави Саша на мира. И намират за доста тъпо, че се налага новото момче в училище да я защитава от собствените й роднини.

Брет определено беше загазил, но нали беше изгубена душа, арогантен и разглезен, май не беше осъзнал колко се бе променила ситуацията. Докато не се случи поредният инцидент:

— Хей, Саша, защо не разкажеш на господин Бруно как руската мафия застреля баща ти? — провикна се той преди часа.

— Що не вземеш да млъкнеш, Шрайвър? Престани да се заяждаш с нея и се връщай в пещерата — тросна му се Томас.

Другите също се развикаха.

Даже дружките на Джулиан го гледаха като боклук.

А и Бруно се мръщеше насреща му, макар и по съвсем различна причина. Брет бе златният му билет, онзи, който трябваше да привлича нови последователи на Ерикс, а пред очите му допускаше грешка след грешка, които само отблъскваха съучениците му.

Джакс седеше до Саша, за да й напомня да прикрива омразата си към Бруно. Когато часът започна, тя наведе глава и задраска в тетрадката си, а Бруно заразказва за войната през 1812 година. Както винаги, Джакс слушаше внимателно, дебнеше дали Бруно няма да се изпусне къде заминава, къде би могла да е срещата на Ския.

Към края на урока той обяви:

— Изпитът по история е следващия вторник, така че утре и в петък ще преговаряме целия материал за срока. За съжаление, аз самият няма да съм тук за изпита, но госпожица Роуз обеща да ме замести.

Джакс хвърли бърз поглед към Броуди и улови лекото му кимване. И той бе отбелязал чутото. Бруно нямаше да е в града следващия вторник. Значи имаха по-малко от седмица да разберат къде заминава и кой още ще присъства, да съставят план за акцията и да помолят М. да набави двойници.

После погледна Саша и направо му се зави свят. Щом се справеха с Бруно, щяха да приберат изгубените души, които бе създал в Телюрайд, а после Джакс щеше да се върне в планината и Саша щеше да го забрави. Беше я чакал хиляда години, а щеше да я познава по-малко от две седмици. Но той нямаше да я забрави, независимо колко живот му оставаше. Още хиляда, още милион години — без значение. Нямаше да я забрави.

Когато часовете най-после приключиха, Саша и Аманда тръгнаха към къщата на Шрайвър, следвани от Бу.

— Сигурно ще ти прозвучи малко странно, така че не се шашкай, но леля ми си пада малко кучка. С баща ми хич не са се спогаждали, а предполагам, че ме възприема като част от него, та трудно ме понася. Извинявам се предварително, ако се държи грубо.

— А, няма нищо. И майка ми се държеше отвратително, така че съм свикнала.

— Може и да не си е вкъщи. Беше заминала извън града, може още да не се е прибрала.

Но за съжаление Мелани си беше у дома. Когато влязоха, тя седеше в хола и пришиваше копчето на една риза. Вдигна глава и се усмихна на Аманда.

— Саша, колко хубаво! Довела си приятелка от училище. Как си? Аз съм лелята на Саша, Мелани.

— Здравейте — отвърна Аманда, видимо объркана. — Аз съм Аманда Родее.

— Искаш ли нещо за пиене, Аманда? Нещо газирано или чай?

— Не, благодаря ви.

Мелани така и не погледна Саша. Тази нова роля я плашеше до смърт. Какво ли ставаше?

Тръгна по стълбите, следвана от Аманда, и уплашено подскочи, когато Мелани подвикна след тях:

— Забавлявайте се, момичета, а ако искате да ви кача нещо, само извикайте.

— Наистина се държа отвратително, Саша — изкоментира сухо Аманда, когато влязоха в стаята.

— Нищо не разбирам. Откакто пристигнах в петък, се държи кошмарно.

— Може би се прави на мила, защото съм ти на гости.

— Най-вероятно. — Саша приседна на едното легло, а Аманда на другото, за да отметнат домашното по математика. После отвориха дрешника и затършуваха за нещо подходящо за Аманда.

Тридесет минути по-късно Аманда беше нов човек — в дънки с ниска талия и мек бял пуловер, който чудесно контрастираше с тъмната й коса и подхождаше на бледата й кожа. Първоначално бе възроптала срещу грима, но Саша настоя, и когато приключи, когато хвана част от косата й в хлабава плитка отзад, Аманда се погледна в огледалото и ахна.

— Ти си магьосница. И друг път съм пробвала да се гримирам и да си правя прически, но никога не съм изглеждала така.

Даже очилата й отиваха.

И като по поръчка, точно в този момент Крие почука на вратата и влезе, а очите му се разшириха.

— Аманда?

— Здрасти, Крис.

Той я огледа от главата до петите и отбеляза:

— Едва те познах. — А после се обърна към Саша. — Ще ходиш ли на мача?

— Да, а ти?

— Не, отказвам да гледам, ако Брет играе. Но си забравих учебника по химия, та се чудех дали можеш да ми го донесеш, ако така и така ще ходиш до училище.

Интересно защо Крис така ненавиждаше брат си. Джакс й бе казал, че Брет е изгубил душата си едва преди няколко седмици, но май враждебността на Крис бе от по-отдавна.

— Разбира се, Крис. Кое ти е шкафчето и какъв е кодът?

— Ето, записал съм ги — той й подаде листче. — Мерси. — После хвърли последен поглед към Аманда, измърмори нещо за довиждане и изчезна.

Саша се усмихна на новата си приятелка.

— Видя ли как те изгледа — при това два пъти?

— Нямаше вид да е особено ентусиазиран.

— Не го познаваш. Много е свит и вечно бърза да си тръгне. Вярвай ми, остана впечатлен. — Вече нямаше търпение да тръгват за мача и да види реакцията и на останалите.

В пет без десет Саша и Бу изпратиха Аманда до булеварда, до пазара, където работеше баща й — местният месар, безкрайно мил и любезен. Когато Аманда го помоли да я докара обратно заради мача, той изпадна във възторг.

— С удоволствие. — После се усмихна широко на Саша и я покани на вечеря у тях преди мача. Колкото и да й се искаше, трябваше да открие Тим и да го подсети за акта за раждане. Роуз на два пъти й бе напомнила.

— Благодаря ви, господин Родес, но ще трябва да откажа. Ще се видим на мача.

Когато се прибра, с изненада и облекчение установи, че Мелани я нямаше никаква. Тим стоеше насред кухнята и си редеше гигантски сандвич.

Когато Саша влезе, той вдигна глава и се усмихна.

— Здрасти, хлапе, как беше в училище?

— Бива. Успя ли да минеш да подпишеш документите и да предадеш на госпожица Роуз акта ми за раждане?

— Не успях, Саша. Съжалявам, утре непременно ще ида. — Той плесна две резенчета домат върху кулата от телешко месо и бял хляб.

— Малко ме притиска, Тим, а и изпитите са другата седмица.

Той внимателно постави няколко листа маруля върху сандвича.

— Не разбирам защо им е акт за раждане. Нали е видно, че си се родила все пак? — Той си взе сандвича, отиде в хола и се настани в креслото си.

Саша го последва и спря до библиотеката, в която бяха наредени единствено видеоигри и дивидита, но не и книги.

— Ако има някакъв проблем, може би е по-добре да кажа на Роуз, че ще трябва да изчакаме мама да се свърже с нас.

Тим видимо се смути — лицето му пламна, а малките му очички зашариха между Саша и стълбите.

— Казах, че ще се погрижа, и ще го направя.

Защо ли така се паникьосваше? Забравил за сандвича си, той попиваше внезапно избилата от отпуснатото му лице пот със салфетката си и мърмореше нещо за последствията и колко му е писнало от всичко.

— Какво става? Някакъв проблем ли има да изискаме удостоверението от Марин Каунти?

— Защо не й кажеш, Тим? — обади се Мелани и слезе по стълбите. — Давай. Кажи на Саша защо не можеш да изискаш копие от акта й за раждане.

Саша замръзна, готова за битка.

Мелани се настани на дивана, кръстоса крака и прокара пръст по върха на единия си ботуш с тънък като игла ток.

— Хайде, Тим. Всички тръпнем от нетърпение.

— Млъквай, Мелани — Тим продължаваше да попива лице. — Моля те, Саша, скоро ще ти извадя акта за раждане.

— За бога, какво мекотело си! — Мелани насочи гневния си поглед към Саша. — В общината не пазят акт за раждане на твое име. И никъде няма такъв. Катя те открила в някакъв бедняшки квартал на Владивосток, когато си била на две години. Вероятно майка ти е била наркоманка или проститутка и те е зарязала.

— Лъжеш — Саша впи поглед в Тим в очакване да изсъска на Мелани.

Но той облегна назад глава и затвори очи, а чинията със сандвича се плъзна от скута му, тупна на земята и резените домати, маруля и колбас се разпиляха по килима.

— Ти си незаконно пребиваващ чужд гражданин — процеди Мелани със същия тон, с който би я нарекла проститутка. — А и на Русия не си гражданин. Все едно не съществуваш. Тим разбра, че не си родно дете на Майк и Катя едва когато замина за Сан Франциско. Не си осиновена законно, така че не принадлежиш на никого. Ако беше заминала с майка си, както си без документи, щяха да те приберат, а понеже Тим си живее с илюзията, че дължи на Майк да те пази, особено след като святата ти майчица…

— Мелани, ако кажеш още една дума, ще те убия!

Мелани се изправи, спря до креслото му, вдигна месото от земята и го размаза по ризата му, после дръпна яката и изсипа всичко вътре.

— Така ще спестиш време. Няма да се налага да чакаш да избие под формата на сланини. — После се врътна, взе си чантата от закачалката във фоайето и затръшна вратата след себе си.

Саша и Тим се взираха един в друг цяла вечност. Накрая Тим заговори в тишината на стаята.

— Преди Катя да замине за Щатите, решила да иде до Владивосток, до къщата, където живеела баба й, за да се сбогува. Нали нямала намерение да се връща повече. Къщата била стара, изоставена, а вътре намерила теб, да се луташ из боклуците. Завела те в полицията, но така и не получили сигнал за изчезнало двегодишно дете, а когато Катя предложила да останеш с нея, й отказали и те пратили в сиропиталище. За Катя ставало все по-опасно да стои в Русия, та не можела да чака месеци наред за обичайната процедура за осиновяване, така че отишла до сиропиталището, взела те и си хванала самолета за Париж. Оттам се свързала с Майк, който отишъл да я вземе, оженили се и пристигнали в Сан Франциско. Майк те вкарал през летището с фалшив акт за раждане, какъвто вероятно са ползвали и за да те запишат в училище. Катя твърдеше, че го е изгубила и че ще прати нов веднага щом може, но до този момент не успявам да се свържа с нея.

Саша се свлече на пода, сви се и обгърна колене с ръце.

Едва виждаше огромното тяло на Тим през пелената на сълзите. Бяха й разказвали как се е родила поне един милион пъти — как баща й пропътувал половината свят, за да присъства на раждането, как лекарите смятали, че майка й не може да има деца, но ето че се появила Саша, истинско чудо.

Такава прекрасна, романтична история — пълна лъжа!

После се сети за думите на майка си, че намерила картината в една празна къща във Владивосток. Но беше забравила да спомене какво друго е намерила.

— Когато я уведомиха, че предстои да я депортират, ми се обади и ме помоли да отида при нея — Тим не вдигаше очи от пода. — Каза, че иска да ми предаде нещо от Майк. Изобщо не очаквах, че става дума за дъщеря му, но тя ме помоли да те взема, да те предпазя от това, което би могло да се случи, ако те вземе в Русия.

— В сиропиталище ли щяха да ме вкарат? Не съм ли твърде голяма?

— В Русия нещата са много различни, Саша. Престъпността е начин на живот, а мафията е навсякъде, дори сред правителството. Секс търговията е силно развита. А тъй като по закон не си й дете, Катя се опасяваше, че ще те вземат от нея и ще те пратят на работа.

Точно в този момент по стълбите се спусна Брет и на път за кухнята й подметна:

— Виж ти, Саша, оказва се, че всъщност не сме кръвни роднини. Интересно, значи само с един телефонен разговор могат да те изритат от страната.

Тим се намръщи.

— Никакви телефонни разговори, Брет. Ясен ли съм?

— Разбира се, тате. Нали не искаме на Саша да й се случи нещо лошо?

Десета глава

Когато Джакс се прибра след тренировката и се качи в стаята си, за да пише домашни, завари Феникс да играе на „Убиец на демони“.

— Не схвана ли намека ми, че тая игра можеш да я играеш и в твоята стая?

— Чакам те, братле. Имам новини.

— Какво съвпадение, и аз имам — Джакс метна якето си на леглото, приседна срещу брат си и загледа как изпепелява демон след демон. — Малко извратено е да имаме точно тази игра. Не говори ли за някакви скрити самоубийствени наклонности?

— Ние не сме демони.

— Въпрос на семантика. Е, каква е твоята новина?

— Зий претърсва къщата на Бруно всеки божи ден, след като онзи тръгва за училище, и днес открил списък на всички Ския, които ще присъстват на срещата. Все учители и администратори от разни училища из страната. Петдесет и петима, а алибито е, че провеждат конференция по превенция на консумацията на алкохол сред непълнолетните.

— А в следобедната сесия господин Бруно ще ги учи как да вербуват тийнейджъри.

— Именно. Хванали сме цял отбор Лумини да проучи всяко име от списъка, за да дадем нужната информация за двойниците.

— Ще трябва да си даде зор, защото съм почти сигурен, че срещата е другата седмица. — И той му разказа какво бе споменал Бруно. — Звучи логично да го направят по Коледа, когато повечето училища са разпуснати.

Феникс изтреби цяла орда демони с един жест.

— Аха. Забавно, че е по Коледа. Ерикс си пада по иронията. — Той премина към следващия кръг на Ада. — Е, как беше днес?

Джакс се облегна назад и заразказва, но едва бе стигнал средата и телефонът му иззвъня. Измъкна го от джоба и с изненада видя името на Саша на екрана. Още като чу гласа й, му стана ясно, че нещо се е случило.

Саша плачеше. Едва говореше.

— Можеш ли да дойдеш?

— Идвам. — Той пъхна телефона обратно, мина през банята до дрешника, грабна си шлифера, а после се върна, за да каже на Феникс, че излиза.

— Какво става?

— Плаче и ме помоли да отида при нея.

— Нали ти казах, че момичетата често плачат.

— Ще се видим после — и той се транспортира от стаята си в нейната, невидим, за всеки случай. Тя седеше на леглото, а по бузите й се лееха сълзи. Джакс седна до нея и я притегли към себе си.

— Какво има? Какво се е случило?

Заровила лице в рамото му, тя хлипаше; зашепна нещо за акт за раждане, за осиновяване, как майка й я намерила в същата изоставена къща, в която открила картината.

Не му беше лесно да схване цялата история, но накрая навърза нещата и му стана ясно защо е разстроена. Чувстваше се предадена заради лъжата.

— Била съм на две годинки, Джакс. Защо съм била там, сам-сама в порутената къща? Кой би направил такова нещо? Защо родната ми майка ме е изоставила там?

Джакс имаше своите подозрения. Вероятно не човек я бе оставил там с картината. Може би ангел. Може би Луцифер, измолил от Бог да изпрати Анаво, за да възвърне надеждата у Мефисто. А може би сам Бог.

Но вероятно нямаше значение. Саша хлипаше и трепереше и той не знаеше какво да й каже, какво би могла да понесе.

— Джакс, искам да видя картината.

Това не го изненадваше, но не беше готов. Искаше да й покаже репродукцията, но Андре не я беше довършил.

— Може би не е уместно точно сега, Саша. Да изчакаме, докато се…

— Не! — Тя се дръпна и се изправи срещу него. — Искам да я видя, веднага! Нали каза, че може. Каза, че няма да ми я вземеш.

— Никак няма да ти хареса, Саша. Ще се разстроиш още повече.

— Едва ли е възможно. Искам да знам как съм се озовала там, кой ме е оставил и защо. Сега съм ничие дете, дори нямам гражданство. Все едно не съществувам. Не мога да ходя на училище, а за колежа трябва да забравя. Ще стана бездомник без самоличност.

Джакс стана и обгърна лицето й с шепи, избърса сълзите от бузите й с палци.

— Ще накарам Лумините да ти приготвят документите още тази вечер и ще ги имаш утре сутринта преди училище. Всичко ще е заверено, където трябва, така че ако някой тръгне да проверява, всичко ще е напълно законно.

— А картината?

Той въздъхна и отпусна ръце.

— Много ми се иска да не я виждаш още. Нямаш ли си достатъчно тревоги?

Тя избърса бузи с опакото на ръцете си.

— Така още повече ми възбуждаш любопитството.

— Добре, както искаш, само без въпроси, тъй като не знам отговорите. Става ли?

Тя се притисна към него и мушна ръце под шлифера, обгръщайки гърба му.

— Става.

След десет секунди вече бяха в лабораторията, където Андре се превиваше над фалшификата, а стаята бе пропита от миризмата на боя и безир. Андре вдигна глава, когато ги чу, и се усмихна на Саша.

— Охо, нашето Анаво. Здравей, Саша. Аз съм Андре.

— Здравей, Андре — кимна му тя. — Това мамината картина ли е?

— Да, ето тази — той посочи картината отляво. — Както виждаш, правя репродукция — кимна той към платното отдясно, — с известни промени.

Джакс не я изпускаше от поглед, докато разглеждаше платното, видя, как очите й се разширяват, знаеше, че сърцето й препуска, понеже на слепоочието й запулсира вена. Сигурно полудяваше. Всеки момент щеше да се впусне в гневна тирада, че е обречена, че цялата тая работа е подигравка със свободната воля или нещо такова. Гледаше я и чакаше.

И тогава тя се обади с пресекващ от вълнение глас:

— Боже мили, това е Андолини! — обърна се тя към Андре. — Истински Андолини, нали?

Художникът кимна сериозно.

— И аз се изумих, като я видях. Голяма рядкост, разбира се, и в отлично състояние.

— Майка ми каза, че се бели.

— Не и оригиналът. Някой е рисувал отгоре с некачествена боя. Виждаш ли? Върху лицето ти е рисувано, а ето и тук…

— Какво? Моето лице ли?

— Да, ето виж. Това си ти на картината. И Джакс.

Саша се наведе над картината и се вгледа. Така застина, че Джакс бе убеден, че не диша.

А Андре продължаваше със словоохотливостта на музеен уредник.

— Реката е преправена, за да се скрият тези ситни цифри тук. Ето тук се белеше. Но оригиналната боя е незасегната. Вероятно е съхранявана в идеални условия години наред, за да е в такова състояние. Потресен съм, че на някого е хрумнало да рисува отгоре й, но явно майка ти е преценила, че е наложително да скрие, че това си ти, а пък и за да прикрие цифрите.

— Кодът към сейфа в Женева?

— Именно, и точно затова Ерикс иска картината. Ако докопа съдържанието на кутията, ще разполага с десетки причини да изнудва разни хора да положат клетвата.

— А върху фалшификата друг номер ли ще сложиш?

— Не, същия. Вчера пратихме един Лумина до Женева да прибере съдържанието на сейфа, така че Ерикс ще остане с празни ръце, дори да получи номера.

— А какво имаше в кутията?

— Точно това, което ти е казала майка ти. Лични писма, записи на разговори и компрометиращи снимки на всякакви хора, които постоянно гледаме по новините, макар някои вече да са се пенсионирали или да са починали. Но ако Ерикс ги получи…

— Какво ще ги правите?

— Ще ги унищожим.

— Щом ще напишеш истинския номер, тогава защо изобщо я фалшифицираш?

Андре извърна очи към Джакс.

— Не знае ли?

— Какво да знам? — На лицето й се изписа тревога.

— Май си отговорих — сухо отбеляза Андре.

— Със Саша отиваме в моята стая — Джакс я придърпа към себе си и транспортира и двама им на долния етаж.

Феникс продължаваше да играе на „Убиец на демони“, вече в седмия кръг на Ада.

— Е, защо плачеше?

— Защо не я питаш сам?

Феникс се извъртя рязко, видя Саша и скочи на крака.

— Феникс — подхвана Джакс, като видя, как Саша отстъпва заднишком, докато не се удари в бюрото му, — защо не кажеш на Саша защо е нужно да дадем на Ерикс фалшификат на картината? Разкажи й за Завета Мефисто.

— Защо сам не ми разкажеш? — обади се Саша.

— Феникс разказва по-добре. — Джакс отиде до прозореца и се загледа навън към планините. — А и не е вложил толкова чувства, така че ще може да понесе изражението ти.

— Не говориш сериозно.

— Почакай само да чуеш какво ще ти каже.

Но никой нищо не каза.

След известно време Джакс надзърна през рамо и видя как Саша се извръща към Феникс, който я наблюдаваше със странно изражение.

— Е, ще кажеш ли нещо най-после? Побърквам се, като ме гледаш така.

Феникс поглади брадичката си и започна:

— Заветът Мефисто представлява сделка, която Мефистофел сключил с Бог, когато станахме безсмъртни. Не вярвал, че ще можем да направим, каквото Луцифер искал, ако нямаме поне някакъв стимул, така че помолил Бог да ни осигури някаква вратичка, някакъв начин да заслужим Рая. Бог му казал, че ако съумеем да обичаме безкористно, ще намерим покой и ще имаме същия шанс да идем в Рая, както и всички хора. М. се съгласил, но след време се сетил, че всъщност никой не би могъл да обича синовете му. Опитвахме се да си намерим момичета, в които да се влюбим, но никак не е лесно, когато се разбягват с писъци.

— Дали не преувеличаваш малко?

— Не, честна дума, бягаха и пищяха. М. много се притеснил, но се сетил, че все пак има и друг вариант. Една Анаво не би избягала. Би ни дала шанс. Проблемът и тогава, и сега е, че достатъчно Анаво просто няма. Открихме една преди сто години, а сега и теб. За хиляда години — точно две.

— Заветът Мефисто — прошепна Саша. — Значи ако Джакс ме обича истински и безкористно, ще получи изкупление?

— Ще бъде като всички други на земята — ще има шанс да иде в Рая.

— Но нали е безсмъртен? Ще живее вечно.

— Вечността е относително нещо. Краят на света все пак ще настъпи някой ден и когато това се случи, всички до един ще идем в Ада, освен ако не получим изкупление и не докажем, че сме заслужили Рая.

Отново настана мълчание, после тя се обади:

— Страшничко звучи.

— Още по-страшничко е, като имаш предвид, че нито един от нас не знае как да обича другиго. Не знаем нищо за жените, освен очевидното, а шансовете да убедим някое момиче да остане тук при нас и да се бори срещу Ерикс, са още по-малки, отколкото изобщо да намерим Анаво.

— Тоест, ако остана тук, ще стана като теб и Джакс и останалите ви братя?

— Не, не като нас. Ще участваш в акции и ще си Мефисто, но ще си бъдеш и Анаво, тоест няма да изгубиш Рая. Някой ден ще имаш деца и ще се родят като теб, съчетание от Мефисто и Анаво. После ще пораснат и ще се включат в борбата.

Саша отново млъкна. Джакс загледа как небето най-после се отвори и из въздуха се понесоха едри тежки снежинки, които затрупаха стария сняг и покриха всичко в девствено бяло. Дали нямаше да повърне? Определено му се гадеше. Защо Саша мълчеше толкова дълго?

— Само две? — попита Саша.

— Само две.

— И другата е била Джейн. Твоята Анаво.

Феникс не отговори веднага.

— Да, Саша. Нямаш представа колко е опасен за теб Ерикс. Затова трябва да му дадем фалшификата. Иска да разбере кода и няма да миряса, докато не си го получи. Решихме да му дадем кода, но няма как да му дадем истинската картина, защото изобразява Завета Мефисто — ръката на Бог докосва Джакс, а ръката на Луцифер докосва теб. Ерикс не знае, че можем да бъдем спасени от Анаво. За момента се задоволява да убива онези, които открием, за да им попречи да родят децата ни. Но ако знае, че могат да ни спасят, ще накара всички Ския и изгубени души да обърнат света, да издирят всички Анаво и да ги избият.

— Но нали има само две. Нали така каза.

— Само за две знаем. Може да има и още.

— Тогава защо не ги потърсите?

— Защото нямаме достатъчно хора. Ние сме шестима, имаме и сто двадесет и двама Лумини, но посвещаваме всичкото си време да търсим Ския и изгубени души. Ерикс разполага с хиляди, които още не сме открили и които са готови да го следват. Можем единствено случайно да се натъкнем на Анаво, както се случи с Джакс, когато се появи в оня склад в Сан Франциско.

— Не ви ли побърква мисълта, че може да има и още, а вие да не знаете нито къде са, нито кои?

— Меко казано, но М. настоява да проявяваме търпение, че така и така завинаги ще сме тук, в крайна сметка все ще си намерим партньор, само дето търпението не ни е вродена черта. Все пак сме синове на Ада.

— А какво точно означава това? Джакс все ми повтаря, че има тъмна страна, а аз така и не съм я видяла. Нищо не разбирам.

— Няма как да разбереш, понеже си Анаво.

— И все пак искам да знам.

Зад гърба на Джакс Феникс започна нервно да крачи из стаята.

— Тъмната страна е точно това — тъмнина. Отчаяние, а също и гняв, предизвикан от отчаянието. Съществуването ни е съпътствано от огромна неправда, липсва възмездие. Не сме искали да се родим такива, без шанс за Рая, без да познаваме Бог. Знаем кой е, естествено, но сме родени без той да знае за нас. Не може да ни чуе, не може да ни помогне, нито да ни предложи утеха. Всички хора, независимо дали го съзнават, или не, са свързани с Бог, и в това се състои разликата.

Той направи още няколко крачки и Джакс се приготви за най-неприятната част.

— Понякога гневът взима връх и тогава се случват лоши неща. Убивали сме и хора, които не са изгубени души. И си получаваме наказанието, но все пак се случва. Бием се доста — и помежду си, и с непознати, и с всеки, който ни е подразнил. Правим секс с непозната, от една страна, защото сме вечно на по осемнадесет, но най-вече защото това е единственият начин да почувстваме близостта на жена.

— И как се получава, след като уж бягат с писъци?

— Майстори сме в дегизирането. Намираме си желаещи по разни тъмни ъгълчета, в нощни клубове. Навремето ходехме по кръчми и задни дворчета. Склонни сме към ревност и омраза. Не бихме се посвенили да прибегнем до изнудване, за да получим желаното, а през годините се е случвало и да откраднем туй-онуй. Основното е, че не чувстваме угризения. Единственото, което ни пречи напълно да се покварим, е беглата надежда, че все пак ще намерим Анаво. Бог ни е обещал, че ще открием любов и ще заслужим Рая, ако положим усилия да избегнем Ада. Така че се мъчим да вървим по правия път, но както споменах, понеже сме синове на Ада, понякога яростта просто ни надвива.

Отново настана тишина, но Джакс не събираше смелост да се обърне и да я погледне. Нямаше да понесе отвращението, изписано по лицето й.

— Защо го е направил баща ви? Щом е знаел, че е забранено да бъде с Анаво, тогава защо я е съблазнил?

— Бил е самотен — тихо отвърна Феникс. Мефистофел е черният ангел на смъртта, така че ако някой умре и душата му трябва да иде в Ада, М. или някой от хилядите му помощници го придружават. От Мефистофел се боят и го ненавиждат почти колкото Луцифер, но Електра не се уплашила и не го намразила. И когато престъпил границата и нарушил правилата, тя не казала „не“. Влюбил се в нея много силно.

— Сигурно се е съсипал, когато собственият му син я е убил.

— Така и не се съвзе. Чувства се виновен за смъртта й, а също и задето е баща на син, който е най-голямото зло, което светът някога е познавал и ще познава.

— И всичко това, защото бил самотен.

— Самотата е ужасно нещо. Станахме безсмъртни преди повече от хиляда години. Имаме се един друг, имаме М., а и Лумините и Пургаторите. Имаме и работата си. Разполагаме с всичко, от което имаме нужда, можем да пътуваме навсякъде из света със скоростта на светлината, притежаваме невероятни сили, а някои от нас са и талантливи, меко казано. Трябва да чуеш Зий как свири на пиано, или да видиш Джакс на игрището. Но си нямаме другар. Всеки има нужда от някого и може и да сме от Ада, но когато става дума за момичета, сме точно толкова хора, колкото и всеки друг.

Джакс чу, че брат му спря да крачи.

— Надявам се, че ще останеш при нас. Едно заради Джакс, защото ми е брат, а и заради всички нас, защото имаме нужда от помощта ти, но най-вече заради теб самата. Точно затова си родена и ако не останеш, все едно никога не си се събуждала за живот.

Последва такава плътна тишина, че Феникс явно бе изчезнал.

Саша пристъпи към него и също загледа снега навън.

— Това, дето го разказа… прилича на гръцка трагедия или притча от Стария Завет.

Джакс застана зад нея, прегърна я и облегна брадичка на копринената й коса.

— Защо ми се обади, Саша? Само за да те доведа да видиш картината?

Тя не отговори веднага. Часовникът над камината отмери почти цяла минута, преди да прошепне:

— Не.

— Тогава защо?

Тя се извъртя в прегръдката му и вдигна очи към неговите.

— Никога не съм се чувствала така, напълно сама, сякаш си нямам никого, даже и майка. Единствената ми мисъл бе за теб, копнеех само за теб. Чувствах се така нещастна и уплашена, целият ми живот се оказа лъжа. — Тя го прегърна през кръста и изви глава назад, за да може да го вижда. — Не разбирам защо, нито как, но откакто те срещнах, се чувствам добре само когато съм с теб. А когато си далече, съм напрегната, неспокойна, и не точно тъжна, но не съм себе си. Без настроение.

— Съжалявам, Саша. Всичко ще свърши в момента, в който си тръгна, и ще можеш да ме забравиш. Почти сме сигурни, че срещата е другата седмица, така че щом Бруно изчезне от пейзажа, ще си приберем изгубените души и всичко приключва. До Бъдни вечер ще съм изчезнал окончателно от живота ти.

Очакваше да се зарадва.

Вместо това тя избухна в сълзи.

Притисна я по-силно, искаше да я утеши, да изтрие онова, което така я разстройваше. Но се чувстваше толкова неориентиран, нямаше никаква представа защо ридае в прегръдките му. А как би могъл да помогне, след като не знаеше причината? Попита я, при това два пъти, но тя се разрида още по-силно. Звучеше толкова отчаяна, толкова нещастна, че гърлото го стегна и той буквално изпадна в паника.

И това бе единственото му оправдание, задето измени на решението си да не я целува никога повече.

Вдигна ръце към главата й, извъртя лицето й към своето с намерение да я целуне лекичко за утеха. Може би подсъзнателно си мислеше, че изненадата ще пресече сълзите. Все нещо трябваше да направи, защото се побъркваше. Затова приведе глава и едва докосна устните й със своите, вкуси солта на сълзите й. Отново се смая, че е възможно да съществува такава мекота, а после усети същото чувство на свобода, на мир, което помнеше от предишните им целувки. Ерикс, Ския, Адът на земята, безумната ревност, която изпитваше към всеки, който я погледнеше, гневът към семейството й — и дори, колкото и иронично да бе, неутолената му страст по нея — всичко бе далеч по-преодолимо.

Тялото й се стопи в неговото и с разтреперана въздишка тя отвърна на целувката. Ръцете му се спуснаха върху раменете й, а после и по-долу, по кръглите очертания на пуловера, изучавайки стройното й тяло, тясната обиколка на талията й, извивката на ханша. Не за първи път докосваше момиче, но това не бе обикновено момиче — това бе Саша, и не му се искаше да бърза.

И нежната му невинна, утешителна целувка се превърна в нещо съвсем друго, когато ръцете й се плъзнаха под ризата му и замилваха голата кожа на гърба му. Тя леко наклони глава на една страна, той инстинктивно извъртя своята на другата и без да взима съзнателно решение, вече не вкусваше само сълзите й. Езиците им се докоснаха и гърлото й издаде странен звук.

Не знаеше как бяха стигнали до следващия момент, но тя вече не плачеше, а той вече не разсъждаваше. Изобщо. Ръцете му бяха под пуловера й, галеха всеки сантиметър от топлата й гладка кожа. Двамата се целуваха като осъдени на смърт, внезапно получили помилване, а чувството за мир и покой премина в такова могъщо щастие, че можеше да се закълне, че кръвта му пее.

Саша първа прекъсна целувката, но не се отдръпна, очите й мигаха срещу неговите, така наситеносини, че на земята нямаше нищо по-прекрасно.

— Съжалявам, че съм такава ревла — прошепна тя.

— Няма нищо — той обсипа челото й с целувки. — Ужасно се измъчвам, когато си така тъжна. Искам да те утеша, да ти върна радостта.

— Тъжно ми е не само за мен самата, но и за теб.

— Защо? Чувстваш се виновна, задето не искаш да останеш? Не бива. Тук не става дума за мен. Ако размислиш и останеш от съжаление, нещата няма да се получат. Трябва искрено да го желаеш.

— Мъчно ми е, че нямаш избор, че майка ти е загинала, че цял живот си бил нещо, което буди ужас у другите.

— Недей да ме съжаляваш. В никакъв случай. Предпочитам да те отвращавам.

Тя го погледна изненадано.

— Това, че ми е мъчно, не означава, че те съжалявам. И като страдам по онази, която вярвах, че съм, не се самосъжалявам. Просто понякога нещата са толкова тъжни, че плача.

— Какво искаш да кажеш?

Тя облегна глава на рамото му, притисна буза в гърдите му и ръцете й го обгърнаха още по-силно.

— В онази порутена къща не ме е изоставила истинската ми майка. Мисля, че този, който ме е оставил там заедно с картината, не е обикновено човешко същество, а някой, който е знаел, че една жена с голямо сърце, неспособна да има свои деца, ще ме намери и ще ме отгледа, докато не стана достатъчно голяма да разбера коя съм.

— Но това нищо не променя, Саша. Майка ти все така те обича и вероятно точно в този миг ужасно тъгува за теб.

А и макар да си научила неща, които обикновените хора никога няма да разберат, пак си същото момиче, каквато беше и преди събранието на Гарваните. Все още имаш избор.

Саша вдигна глава и се взря в лицето му.

— Някой, може би Бог, може би Луцифер, може би банда непослушни ангели, е хвърлил доста усилия да ме остави в онази грохнала къща. Идеята е била да ме намерите вие.

— И какво от това? Всеки носи теглото на нечии чужди очаквания, но в крайна сметка всеки може сам да избира. И винаги има избор. Колкото и да не ти се вярва, и аз мога да избирам. Копнея за теб повече, отколкото можеш да си представиш, но дори да си готова да останеш, дори да искаш да останеш, мога да кажа и „да“, и „не“.

— А би ли казал „не“?

Той се отдръпна леко, направи крачка назад и прокара ръка през косата си, а всички причини, поради които не биваше да я целува, нахлуха в съзнанието му.

— Ще е самоубийство, но мисля, че бих могъл.

— Защо? Защото всъщност не ме харесваш? Вярно, че съм единствената Анаво, но това не означава, че трябва да ме харесваш.

— О, Саша, за това съмнение няма. Харесвам всичко в теб, освен може би сълзите. Мисля, че ще ни е хубаво заедно и в следващите няколко трилиона години. Нищо не би ме радвало повече от това да виждам прекрасното ти лице всяка сутрин и да заспивам до теб всяка вечер. — Той погали косата й и пъхна кичурчетата зад ушите й. — Но ако те превърна в Мефисто, ще познаеш гнева и омразата, а честно казано не знам дали ще го понеса. Ужасява ме мисълта да се чувстваш като мен.

Очите й се разшириха от изненада и от още нещо.

Може би недоверие.

— Ако стана безсмъртна, налага ли се да бъда Мефисто?

— Не можеш да вършиш това, което правим ние, ако си само Анаво, Саша. Анаво е онова, което те кара да изпитваш състрадание към всяко живо същество, включително и изгубените души. Не би могла да хванеш някого и да го изпратиш в Ада на земята, ако ти е жал за него.

— Но аз съвсем не изпитвам жал. Към Брет и Мелани и Бруно чувствам единствено гняв и облекчение при мисълта, че в един момент ще изчезнат.

— Защото вече се променяш, от което направо полудявам. Нали виждам как негодуваш срещу тях, вчера срещу Скот, а днес срещу Хулихан по биология. Инстинктът ти заговори и ти го предизвика, а това е само първата крачка.

Той се извърна и закрачи из стаята.

— Ако можеше да го грабнеш и да го замъкнеш в другия край на света, до входа на Ада на земята, с мъка щеше да се удържиш да изчакаш всичко да е готово, да съставиш план за инсценировка на смъртта му, а М. да достави двойник. Ще полудееш от нетърпение, а междувременно ще се давиш от яд. Ще гледаш как другите са в неведение, колко са наивни, уязвими. Ще гледаш как невинните тръгват след Бруно и гневът ти ще превишава болката. В гърдите ти няма да има и капка състрадание, точно както при мен. Ще се гърчиш от бяс. Не мога да понеса мисълта да ти го причиня.

— Макар да искаш да остана?

— Няма никаква логика, но така го чувствам.

— А защо само аз се променям? Ами ти?

Джакс спря пред екрана, на който играта на Феникс беше паузирана, и се втренчи в експлодиращите демони.

— Ако те обичам без резерви, без грам егоизъм, ще имам същия шанс за спасение, както другите хора. Не ключ към Рая, както е при теб в момента, а шанс. Не мога да съм сигурен, но си мисля, че това малко или много ще ме промени.

— А нужно ли е да ме обичаш, за да остана, или мога да бъда Мефисто и без да изпитваш обич към мен?

— Не е нужно да те обичам, не, но ако избереш да бъдеш Мефисто, оставаш с мен и с никого другиго. Можеш да станеш Лумина, ако решиш, и да останеш тук, да помагаш, но не и да вършиш същото като мен. Това може би ще ти допадне. Можеш да работиш в планината до края на вечността и евентуално да си намериш някой приятен Лумина, който не излъчва бяс и насилие.

Саша дълго мълча, преди да промълви:

— Но това е само теоретична възможност, нали така?

Той въздъхна и напъха ръце в джобовете на шлифера си, после се обърна с лице към нея.

— Ами горе-долу, да. Готов съм да убия всеки, който те докосне, дори и да е Лумина, а ако убия ангел, моментално ще получа еднопосочен билет за Ада.

Тя се отлепи от бюрото и прекоси килима, приближи се толкова плътно до него, че усещаше дъха й.

— Ето къде е проблемът. И аз не бих искала да ме докосва някой Лумина. Не искам никой друг да ме докосва. За мен съществуваш само ти, Джакс. Но съм безкрайно объркана, защото не знам дали щях да изпитвам същото, ако не се превръщах в Мефисто.

— Промените засягат само тялото и ума ти, така че да си готова да се изправиш срещу Ерикс. А чувствата ти към мен, независимо дали са положителни, или не, са си само твои. Но не се тревожи. След другия четвъртък Луцифер ще те върне в предишното ти състояние, аз ще изчезна и ще ме забравиш.

Очите й отново се наляха със сълзи.

— О, господи, моля те не плачи. Какво казах? Защо не се радваш? Нали това искаш? Неведнъж си го казвала.

— Джакс, ти си… такъв… мъж. — Тя се отдръпна и тръгна из стаята, навела очи към пода. — Не искам да те забравя. Искам да си бъда както преди, но не и да не те виждам повече.

— А аз искам да мога да стъпвам по свещена земя, без да избухвам в пламъци. Искам да сваля всичките ти дрехи и да те отнеса на онова легло. Всички желаем неща, които не можем да имаме, Саша. Това е най-болезнената част от порастването — осъзнаването, че невинаги ще получаваме желаното.

Саша спря до леглото и се втренчи в него.

— Но Феникс е спал с нея, нали?

Рязката промяна в посоката го изненада и той не успя да се ориентира веднага.

— Какво?

— Феникс срещнал Джейн и я съблазнил, както баща ти съблазнил Електра. А ти защо не ме прелъсти?

— Защото ще бъдеш белязана, а Луцифер не може да махне знака. Ще трябва да останеш тук до смъртта си. Иначе Ерикс ще те убие, преди слънцето да залезе.

— Но щеше да получиш, каквото искаш. Щях да остана и може би щеше да ме обичаш и да си получиш свещената земя. Щеше да получиш всичко, ако беше преспал с мен, преди да науча достатъчно. Едва ли щях да ти откажа. Така че отново те питам, защо не ме прелъсти?

— Не мога да преча на свободната ти воля. Така бих те лишил от избор.

— Значи Електра е знаела в какво се забърква, когато се е съгласила, а Джейн е била напълно наясно какво ще стане, ако преспи с Феникс. Това ли ми казваш?

— Не знам, Саша. Не съм присъствал, когато се е случило.

Тя хвърли поглед през рамо, към леглото, после го изгледа с особено изражение.

— Ако ти кажа, че ще легна в това легло с теб, още тук, още сега, ще го направиш ли?

Джакс намери стола опипом и приседна, неспособен да отговори.

Тя се вкопчи в страничните облегалки и приведе лице над неговото.

— Не, не би го направил, защото няма да ти е достатъчно. Искаш го, но не толкова, колкото желаеш нещо друго. Затова и ще ме пуснеш да си ида, без да се опиташ да ме принудиш да остана.

Джакс поклати глава и мислено помоли Бог, който не можеше да го чуе, тя да замълчи. Ако не кажеше думите гласно, то нямаше да е истина. Нямаше да е вярно.

— Искаш да те обичам. И го искаш повече, отколкото ме желаеш, мен или свещената земя, или каквото и да било друго на земята, а даже и в Рая. А при баща ти и Феникс не е било така. Искало им се е, но не е било решаващо. А за теб само това има значение.

Джакс не можеше да преглътне. Не можеше да диша. Хвана ръцете й, лекичко я отмести, изправи се и изчезна от стаята.

Двадесет минути по-късно Саша почти беше преминала осмия кръг на ада, когато на вратата се почука и зад нея се чу гласът на Феникс:

— Джакс, какво става? Нямаш ли баскетболен мач след по-малко от час?

Саша не откъсна очи от екрана и безжалостно очисти още няколко демона и някакви странни, летящи, маймуноподобни същества с коси от пламъци и злобни алени очи.

Вратата се отвори, но тя така и не отклони поглед от ада на екрана.

— Саша? Къде е Джакс?

— Не знам. Изчезна.

— Да не сте се скарали?

— Не, обидих го. — Тя започна да натиска копчетата още по-бързо, настървено да избива враговете. — Направо го смазах. И знаеш ли защо? Защото съм тъпа. Пълна глупачка. Абсолютно куку. Бог ми е дал мозък, но забравил да изпрати инструкциите за употреба.

Феникс седна до нея.

— Никога не съм стигал до това ниво.

— Един приятел от Сан Франциско беше пристрастен към тая игра. Всеки път, като му ходех на гости, ме караше да се пробвам. И побесняваше, че съм по-добра. Може би защото съм Анаво, имам природен талант.

— Звучиш ми огорчена, Саша.

Тя замрази последната орда демони от осмия кръг, екранът почерня, а после се появи порта със сложен мотив от ковано желязо и надпис, който гласеше: „Надежда всяка тука оставете, всички вие, що пристъпвате тук“.

— Защо не мога да съм нормален човек? И Джакс да е нормално момче?

— А защо небето не е зелено, а тревата синя? Защо изобщо задаваш такъв въпрос? Така стоят нещата и нищо не може да ги промени.

Деветият кръг изглеждаше съвсем различно. Имаше цветя, дървета и бълбукащо поточе, пееха птици, жужаха пчели. Приличаше по-скоро на филм за „Малкото пони“.

— Какво е това? Някаква шега?

— Това е Раят в Ада. Злото, което трябва да победиш, не е така очевидно.

На екрана се изписаха правилата за нивото.

Добре дошли в Деветия кръг, където границата между Бог и Злото се размива. За да се върнете в истинския свят, трябва да решите кой е враг и кой приятел. Може и да умрете, но ако изберете мъдро, един от тях ще ви върне живота и ще ви преведе до другата страна.

Тя погледна към Феникс, който замислено потриваше брадата си, вторачил черните си очи в екрана.

— Добре, схванах. Всъщност съм мъртва и пътувам през деветия кръг на Ада.

Той извърна глава и срещна погледа й.

— И какво, ако си мъртва? Кого ще избереш за свой приятел?

— Мразя реторичните въпроси.

— А Джакс мразиш ли го?

— Естествено, че не. — Саша въздъхна и се отпусна назад в стола, после подхвърли конзолата на масичката под екрана. — Може би ако нещата не се развиваха с такава скорост, ако имах време да схвана какво точно се случва… Миналия четвъртък си живеех собствения живот, мислех си как ще завърша през май заедно с всички хлапета, с които съм израснала, ще изкарам четири години в университета в Ню Йорк, ще си намеря работа в музея „Метрополитен“, ще се омъжа, ще работя, ще родя две деца, ще си поживея докъм осемдесет и ще ритна камбаната като всеки друг. А сега, само седмица по-късно, животът ми се завъртя на сто и осемдесет градуса и се превърна в нещо, което не бих могла да измисля, дори да се мъча милион години.

— Щеше да е добре да разполагаш с малко време да свикнеш, но не се е получило така. А и да имаше, какво щеше да се промени? Или щеше да си готова да живееш вечно и да се бориш срещу Ерикс, или не. И тъй като Джакс е основната предпоставка това да се случи, ако го мразеше, щях да кажа, че решението е твърде очевидно. Но пък ти не го мразиш. Току-що сама каза.

— Но не го и обичам.

— Ако го харесваш, останалото може да си дойде на мястото на по-късен етап.

— Ако не желаеш, не ми отговаряй, Феникс, но много ми се иска да разбера — на Джейн беше ли й трудно да реши?

Феникс замръзна, после отклони поглед.

— Не.

— Как я намери?

— Както и Джакс откри теб, по време на акция. — Той сведе безизразно лице към пода. — Имаше сестра близначка, която не беше Анаво и беше… имаше си някои проблеми. Бяха много близки и правеха всичко заедно. Имаха си учител по танци, защото по онова време за младите жени беше важно да умеят да танцуват. Семейството й беше от аристокрацията в Англия, много богати и влиятелни. А учителят беше Ския, който обещал на сестричката да оздравее, ако положи клетвата. Така и направила, но се възстановила само временно, а през цялото време била сърдита и гневна. Джейн не можела да разбере защо сестра й така се е променила, нито защо постоянно я отблъсквала. Открихме онзи Ския случайно и за два-три дни издирихме всички изгубени души. Акцията беше по време на един бал. Стана пожар от паднала свещ и загинаха седемдесет и девет души, включително сестрата на Джейн. Останалите успяха да се спасят, но не помнеха как, защото ги накарахме да забравят. Една от тях беше Джейн.

— Значи си я открил в онази нощ. Веднага ли й разказа всичко?

Феникс кимна бавно.

— Появих се в стаята й, за да проверя как е, а тя плачеше. Уплаши се от появата ми, но й обясних кой съм и какво се бе случило. На следващия ден отидох отново, на следващия също, и така повече от месец, докато накрая каза, че иска да стане една от нас, че щом някой така вярващ като сестра й е бил подлъган да положи клетвата, значи надежда няма за никого никъде.

— И не те е мразела?

Той се усмихна тъжно.

— Не, не ме мразеше.

Саша се изправи и отиде до прозореца. Загледа планините, безкрайните гори и назъбени скали, посипани със сняг. Внезапно осъзна, че ги вижда почти толкова ясно, колкото и ако бяха огрени от слънцето. После се сети какво бе казал Джакс, че ще може да гаси лампите само с мисълта си, и се обърна към лампата на нощното му шкафче. Съсредоточи се, но нищо не се случи. Но след малко някакъв мъжки глас се провикна:

— Хей! Кой си играе с тока?

— Дали да не се поупражняваш първо, а? — Обади се Феникс, после се изправи и приближи към нея. — Кажи къде ти се ходи, за да те заведа. Джакс явно няма да се върне.

Саша огледа стаята, сигурна, че я вижда за последен път.

— Да не се каниш да останеш?

Тя се втренчи в очите му, черни като нощна тъма, и бавно поклати глава.

— Той иска твърде много. Дори изцяло да прегърна идеята, както Джейн, между нас с Джакс никога няма да се получи. В крайна сметка няма да е щастлив с мен.

— И двамата сме наясно, че това не е вярно. С времето ще имаш възможността да му дадеш, каквото желае. Но те е страх, че същото не важи и за него.

— И какво, ако ме е страх? Не мога да живея цяла вечност без поне някаква любов в живота си. Не мога. Ще искам да умра, а няма да мога. И ще бъде истински ад, да обичам някого, който не ме обича на свой ред.

— Защо си толкова сигурна, че не те обича?

— А ти обичаше ли Джейн?

Феникс се ядоса. Намръщи се насреща й.

— Как може изобщо да питаш? Вече сто години се разяждам от вина.

Саша пристъпи към него.

— Но вината не е любов. Харесвал си я, искал си да бъдеш с нея, желаел си я, но не си я обичал. Всичко е било заради теб. Даже и след сто години, пак всичко се върти около теб. Така си погълнат от собствената си вина за смъртта й, че в сърцето ти няма място да тъгуваш по нея, да страдаш, че я няма, че не живее живота, който й е бил предопределен. Ако беше така, ако изпитваше любов към нея, досега щеше да си се освободил от вината, щеше да си превърнал спомена за нея в нещо градивно, вместо да продължаваш да се правиш на великомъченик. Така че отговорът е не, не си я обичал. Била е ключът към изкуплението, средство, а аз не съм съгласна да бъда същото за Джакс. Предпочитам да забравя всичко и да изживея остатъка от живота си с някой обикновен мил човек, който може и да не е съвършен, но ще може да ме обича заради мен самата, а не заради това, което мога да му донеса.

— Свърши ли?

— Съвсем. Мога ли да си вървя сега? Или си твърде ядосан, за да ме върнеш.

— Не съм ядосан — той рязко я дръпна към себе си и ръцете му я обхванаха като клещи. — Казвай накъде.

Саша не каза нищо, отчасти защото не можеше да диша, но и защото осъзнаваше, твърде късно, че беше прекалила. Отново. Какво й ставаше тази вечер?

— Ако не кажеш накъде да вървим, ще си стоим тук цяла вечер.

— Съжалявам — успя да промълви тя. — Не ми е на мен… работата… да казвам, че не си… я обичал… извинявай.

— Забрави, Саша — хватката на ръцете му се разхлаби леко и тя си пое дълбока глътка въздух. — У Шрайвър ли искаш да идеш? Или в училище?

— И двете. Можеш ли да ме закараш до стаята ми да си взема палтото, а после до училище?

— Не съм таксиметрова служба.

— Моля те. В момента не мога да гледам никого от Шрайвър, а вън е ужасно студено, искам си палтото.

— Слава богу, че не си предопределена за мен. Най̀ мразя капризи.

— А аз пък най̀ мразя мъченици, така че сме квит.

— Нали каза, че си приключила.

— Извинявай, Феникс. Не знам какво ми става. Честна дума, всъщност изобщо не съм такава. Даже не ми хрумват такива неща, камо ли пък да ги говоря на глас.

Ръцете му се отпуснаха още малко и той се втренчи в очите й.

— Да не би Джакс да те е целунал отново?

Тя кимна и се изчерви.

— Заради слюнката е, така ли?

— Заради слюнката.

Всичко притъмня и след няколко секунди стояха насред стаята й. А Джакс седеше на бюрото й и четеше посланията на стената й във Фейсбук. Като ги видя, се изправи и се намръщи.

— Пусни я, Феникс.

— Крис е в съседната стая, а стените са като от картон — прошепна Саша.

— Няма значение — отвърна Феникс и я пусна. — Забулени сме, така че нито може да ни види, нито да ни чуе.

Джакс подхвана с нисък, почти заплашителен глас:

— Кой е Тайлър Хъдсън?

Саша хвърли поглед към страницата си във Фейсбук, после към мрачното изражение на Джакс.

— Съществува нещо, наречено лично пространство, и току-що си нагазил дълбоко в моето. Сериозно си прекалил.

— Пише, че ще кара Коледа в Телюрайд и че иска да те види — Джакс се изправи, истински исполин, суров като смъртта. Рязко преодоля разстоянието помежду им, така разтреперан, че Саша усещаше как напрежението пулсира от тялото му. — И иска да те изведе някъде, защото осъзнал колко те харесва едва след като си заминала.

Миналата седмица би била готова да умре за такова съобщение. А сега само я дразнеше, дразнеше се на Тайлър. Давала му бе хиляди възможности да я покани на среща, а той, видите ли, схванал нещата едва след като си беше тръгнала.

Джакс явно чакаше отговор.

— Какво очакваш да ти кажа? Че седях до него в часовете по химия и се опитвах да флиртувам, а той се държеше с мен, все едно съм един от приятелите му. А сега му е хрумнало да се видим. И какво от това? Нямам никакво намерение да ходя. — Тя отново погледна към компютъра си. — Джакс, трябва да ми обещаеш никога повече да не правиш така. Това е ужасно.

— Дойдох да кача каквото успяхме да спасим от стария ти хард драйв, но когато го включих, първо се зареди Фейсбук. Нямаше начин да не погледна какво пише…

— Ти регистриран ли си?

— Всички сме регистрирани без Феникс. Ползваме други самоличности, естествено, но върши чудна работа, когато събираме лична информация за изгубените души. Ския също го ползват, за да проучват евентуални последователи.

— Можеше просто да ми станеш приятел.

— Нямаше да знаеш, че съм аз, и щеше да отхвърлиш поканата. Но изобщо не съжалявам, че го прочетох, нищо, че си бясна, защото ми хрумна, че не е зле да следя какво правиш и с кого говориш. Ако Бруно или някой от другите заподозре нещо, могат да ни устроят капан, а никак не съм склонен да поема такъв риск.

Засегната, Саша го зяпна възмутено.

— И мислиш, че аз ще ви предам? Ти сериозно ли?

— Не умишлено, но би могла да се изпуснеш.

— Това е пълна глупост и чудесно го знаеш! Просто си бесен заради това, което казах, и сега се държиш като малко дете, опитваш се да ми го върнеш.

Видимо изненадан, Джакс стрелна въпросителен поглед към Феникс.

— Не ме гледай, братле. Ти си този, дето си я целувал. Аз съм просто тъжен, жалък мъченик.

— Тя ли те нарече мъченик?

Феникс кимна, после лицето му доби озадачено изражение.

— Наистина ли се изживявам като мъченик?

— Няма значение. Не е трябвало да ти казва такова нещо.

— Може би ако спреш да го оправдаваш, ще е в състояние да гледа напред.

— Какво, сега аз ли се оказвам виновен, че е такъв?

— Какъв съм? — Феникс бе потресен. — Значи наистина смяташ, че се правя на мъченик.

— Всичко е наред, Феникс. Никой не те вини. Искаме само да спреш да се самообвиняваш — Джакс млъкна за миг. — А и май няма да е зле да спреш да натякваш, как никога не излизаш, че си седиш у дома и работиш, докато ние ходим по момичета.

Феникс повдигна черните си вежди.

— Винаги съм се чудел дали ме мразите, задето открих Джейн, задето бях първият, намерил Анаво. Сега вече знам.

— Никой не ти е завиждал. И никой не те вини. Изпитваме единствено мъка и болка, задето загина. Но това се случи преди сто двадесет и две години. Оттогава изобретиха колите, самолетите и видеоигрите. Знам, че никога няма да забравиш, а и никой не очаква това, но кога най-после ще спреш да живееш в миналото?

Феникс се отпусна в стола до бюрото и зяпна екрана.

— Не знам. Толкова отдавна живея така, че вече ми е станало втора същност. Всичко ми се струва толкова тъпо. Виж го това момиче, примерно, дето пише на Саша. — Той започна с престорен фалцет — „господи божичко“, „lol“, „wtf?“ и Мацка, непременно да излезеш с Тайлър, като дойде в „Телюрайд!“ — Той я погледна. — Ти си на седемнайсет и явно така общуват седемнайсетгодишните, но аз съм на хиляда години и подобни приказки ми звучат безкрайно чуждо. Ако открия друга Анаво и тя започне да ме божичкосва, не знам как ще се оправя.

Пред вратата й се чуха стъпки и тримата замръзнаха, втренчени в бравата, която бавно се завъртя. Феникс побърза да изключи компютъра, после застана плътно до прозореца. Саша се прилепи до Джакс.

Вратата бавно се отвори и някой прошепна:

— Саша?

Когато не чу отговор, Брет влезе и тихо затвори вратата зад гърба си, после спря пред компютъра и го включи, без да забележи, че е още топъл. Нали не беше от най-умните. Саша безсилно наблюдаваше как профилът й във Фейсбук се зарежда и не можеше да си прости, че я бе сложила за начална страница и бе запаметила паролата. Брет изчете най-новите съобщения на стената й, после влезе в пощата й и прочете едно ново писмо от майка й. Джакс стисна ръката й, наясно как я разяжда гневът. Задникът Брет четеше писмото, преди тя самата да го е погледнала.

А после го изтри. Прилоша й от ненавист. Имаше писмо и от университета в Ню Йорк, вероятно в отговор на запитването й за молбата, която възнамеряваше да изпрати идния понеделник. Брет изтри и него. Изтри и няколкото писма от приятели в Сан Франциско, а също и писмото от директорката на „Сейнт Майкъл“. После влезе в кошчето и ги изтри и оттам, за да няма как да ги прочете.

— Защо го прави?

— Защото е зъл. И защото му е паднал случай. А и вероятно защото Бруно му е казал да прави всичко, което би могло да те сплаши. Вчерашната случка съсипа репутацията на Брет, а Бруно не би търпял подобно нещо. Брет е най-важната му изгубена душа, онзи, който трябва да привлече всички останали, а ти сериозно му пречиш.

Брет премина към папката с документите й и изтри всичко наред, включително новото есе, което бе започнала след погрома на Мелани.

Джакс отново стисна ръката й.

— Съжалявам, Саша. Но в джоба ми е всичко от стария компютър.

Брет затвори компютъра и се захвана да рови в чекмеджетата й. Взе аметистовата висулка, която баща й бе донесъл от Русия, перлите, които майка й бе подарила за шестнадесетия й рожден ден, и всичките й пари.

Саша бе на ръба на истерията:

— Джакс, какво ще правя сега? Тия пари ми трябват, за да кандидатствам в колежа.

— Аз ще ти набавя пари, а като го приберем, ще ти върнем и вещите. Каквото и да му хрумне да стори, аз мога да го поправя.

— Ами ако ме наклевети, че нямам гражданство?

— Ще му се изсмеят. В момента Лумините работят по документите ти. В полунощ актът ти за раждане ще е вкаран в системата и ще си имаш чисто досие за гражданство. Вярвай ми, Саша, няма как да ти направи нещо, което да не мога да поправя. Само имай търпение и скоро ще се отървеш от него. — Той я погледна в очите и отново притисна ръката й. — Не се оставяй да те сплаши.

Джакс бе възможно най-неправдоподобният герой, но ето че от миналия четвъртък я спасяваше от цяла поредица катастрофи. Тя отвърна на погледа му и прошепна:

— Съжалявам, Джакс.

— Недей. Това, което каза, е истина.

— И какво ще се случи сега?

— Вече си на мушка, а тъй като нямам намерение да допусна да ти се случи нещо, ще трябва да ме търпиш, докато не отстраним Бруно и останалите.

Ръката, хванала нейната, бе силна и топла, и въпреки объркването и колебанието си, Саша не искаше никога да я пусне.

Единадесета глава

Джакс я транспортира в сградата на училището, отиде с нея да вземат учебника на Крис, а после я остави на входа на салона и тръгна към съблекалните, за да се преоблече за мача. Саша с изненада установи, че в салона се е събрало цяло множество. Учители, родители и доста ученици, даже и малки. Явно братчета и сестричета.

Не беше вечеряла и стомахът й се свиваше от глад. Закуски не се предлагаха, пък и тя нямаше пари.

Отборът вече загряваше, летяха баскетболни топки и докато пресичаше салона, се наложи да се наведе, за да не я ударят. Огледа се за Аманда сред тълпата, но не я видя. Ерин и Рейчъл й махнаха да седне при тях.

Още щом приседна, Ерин подхвана:

— Тъкмо обсъждахме защо Брет се е превърнал в такъв червей.

Рейчъл кимна.

— Станал е истински гадняр и не мога да схвана защо.

Саша можеше чудесно да й обясни защо, но Рейчъл нямаше да повярва.

— Всичко е заради ония тъпи Гарвани — обади се Мейсън от горния ред, а после се настани зад Рейчъл, която стрелна Ерин с възторжен поглед. — Откакто стана член, е съвсем различен. Също и Ист. Даже и Джулиан.

— Абе за Джулиан не е вярно, винаги си е била кучка — прошепна Ерин на Саша.

— Ако да си Гарван, означава да станеш гадняр, защо всички толкова се натискат? — зачуди се Рейчъл.

— Защото обещават, че уж ще получиш всичко, каквото искаш — отвърна Мейсън.

— Аз не искам нищо кой знае какво — отбеляза Ерин, загледана в играчите на игрището, особено в Томас. — Чух, че трябва да се откажеш от Бог и да се закълнеш да следваш някакъв тип, наречен Ерикс. Намирисва ми на секта.

— Имах една братовчедка, която се забърка в една секта, и леля ми и чичо ми дадоха цяла торба пари да я измъкнат оттам — каза Рейчъл.

— Направо акълът ми не го побира на какво са готови да повярват хората — измърмори Мейсън и хвърли поглед към Саша. — Съжалявам за онази работа. А какво всъщност стана? Така де, нали ти е братовчед?

Саша сви рамене.

— Искаше да стана Гарван, понеже му дават допълнителни точки за всеки, когото привлече, така че си измисли онази история и каза, че ако стана член, ще си признае, че е излъгал, и ще го изкара като шега.

— Страшна шега! — възкликна Ерин. — Ама сега шегата е за негова сметка, всички го смятат за пълен тъпанар.

В този момент Аманда влезе в салона заедно с баща си и Рейчъл направо ахна.

— Еха, я вижте Аманда. Изглежда… съвсем различна.

— Супер изглежда — отбеляза Ерин. — Не мога да повярвам, че е дошла на мач. Никъде не ходи.

— Аз я навих да се срещнем — обясни Саша и замаха. Двамата прекосиха салона, баща й седна до неколцина учители, а Аманда продължи да се изкачва към техните места. Саша забеляза как Брет я оглежда и едва се сдържа да не се изправи и да му изкрещи да я остави на мира.

Аманда, за щастие, не забеляза интереса му и се настани до Саша, като се усмихваше наред.

— За малко да закъснея, баща ми се оправя цяла вечност. И е един такъв развълнуван, сигурно защото ще види Роуз.

— Да не е хлътнал по нея?

— Твърди, че не е, ама според мен си е така. А тя вечно ходи до пазара да си купува агнешки котлети от него и той й дава по малко отгоре.

— Ау, колко романтично — въздъхна Рейчъл, а очите й блеснаха. — Баща ти е голяма работа, Аманда.

Аманда се приведе към Саша и зашепна.

— Познай кой ми се обади, след като се прибрахме с баща ми. — Очите й издаваха неудобството й. — Брет. Каза, че се чувствал като пълен идиот, задето се държал така, и че много съжалява.

В главата на Саша отекна предупредителен звън. Защо му беше на Брет да звъни на Аманда ни в клин, ни в ръкав? Дали съзнаваше, че вероятно е единственият човек в цялото училище, който все още се интересува от него и от Гарваните?

— И ти се обади да ти се извини, а на мен не е казал и дума! Защо?

Аманда сведе поглед към ръцете си и заусуква сребърния си пръстен.

— Каза, че се опитал, но си била толкова ядосана, че си отказала да говориш с него.

— Пълна лъжа. Единственото, което ми е казвал от училище насам, беше поредната мръсотия и действително не му отговорих. Какво да му отговоря, като се държи така отвратително?

— Може би не е искал да прозвучи като мръсотия?

— О, точно това целеше. Повярвай ми.

— Той, ъм, попита ме дали искам да стана Гарван.

По дяволите.

— Моля те кажи, че си му отказала.

— Казах, че ще си помисля.

— Но защо?

Аманда вдигна изпълнени с болка очи.

— Не можеш да ме разбереш, Саша. Ти си готина и умна, вероятно си била суперпопулярна в старото училище, а след седмица и тук ще е така.

— Може и да бъда, може и не, но каквото и да се случи, искам да си ми приятелка. Ще излизаме заедно, ще ми идваш на гости и ще можеш да виждаш Крие. Недей да се забъркваш в това, Аманда. Много хубаво трябва да го обмислиш.

— Добре, но вече приех да изляза с него след мача.

Още веднъж — по дяволите!

— Кажи му, че си размислила. Мисля да ида да хапна някъде, предполагам и останалите ще дойдат. Ела с нас. Не ходи с Брет.

— Все пак ще ида да видя какво толкова иска да ми каже. Много държи да ми обясни защо се е държал така и звучеше направо разстроен. Може пък да има нещо, което не знаем за него, някаква причина да се държи толкова странно напоследък.

Да, причина действително имаше, но Саша не можеше да й каже. Обезсърчена, несигурна какво да направи, за да я накара да размисли, Саша насочи вниманието си към мача.

Играта бе на път да започне и тя се огледа за Джакс. Бързо го видя. Беше по-едър от всички останали момчета. Баскетболната униформа разкриваше ръцете и краката му и Саша направо зяпна — фигурата му беше съвършена. Забеляза, че на десния му бицепс има превръзка, и се зачуди дали не се ударил, но пък видимо не щадеше ръката си, докато загряваха. Треньорът повика отбора до странична линия и докато крачеше натам, Джакс вдигна глава и претърси тълпата с поглед. Усмихна й се, когато я намери, и сърцето й прескочи.

— Новият май те харесва — отбеляза Ерин. — Чух, че бил заплашил Брет да го напердаши, ако не те остави на мира, и си мисля, че никак няма да му е трудно.

— А къде ли е брат му…? — обади се Рейчъл.

Като по поръчка Броуди влезе в салона, следван от Мелани и господин Бруно.

Броуди я съгледа и се насочи право към нея, а Мелани и Бруно седнаха до Хълихан и жена му.

Броуди я поздрави с усмихнати ведри очи и седна до Мейсън, зад Ерин. Минутка по-късно тъмнокосото момиче, Джени, се примъкна и седна до него, макар видимо да се чувстваше неловко. После пристигна Брий, както винаги в черно, и се настани до Аманда. Наложи се Саша да положи целенасочени усилия, за да не зяпне при вида на две от пчеличките на Джулиан, които си проправиха път и седнаха от другата страна на Рейчъл. И когато дойде време да удари гонгът за началото на мача, около тях се бе събрала значителна групичка. Саша забеляза, че Джулиан седи сама. Забеляза и как Бруно поглежда нагоре със смръщено лице. Стрелна я с поглед и й стана пределно ясно, че я мрази, задето е объркала плановете му за Гарваните. Извърна очи и ги насочи към игрището.

Топката бе във владението на „Телюрайд“, един от играчите дриблира, подаде и Джакс вкара кош за три точки. После „Риджуей“ пропуснаха и топката отново бе в ръцете на „Телюрайд“.

Ритъмът, поскърцването на обувките на играчите по дървения под, одобрителните викове и ръкопляскането от трибуните — всичко бе хипнотизиращо. А Джакс боравеше с топката, сякаш бе част от него.

Когато часовникът превъртя в обратен ред всички минути на полувремето и закова на 0:00, отборът се събра при страничната линия, а треньорът приклекна и им заобяснява нещо. Джакс вдигна очи към нея, после наведе глава към треньора, който продължаваше да нарежда нещо. Кимна и погледна към намръщения Брет. Брет го изгледа кръвнишки, а Джакс процеди нещо, което очевидно го вбеси още повече. Саша се разкъсваше от любопитство. Какво ли ставаше?

Започна второто полувреме и играта придоби съвсем друг оттенък. „Риджуей“ губеха и полагаха огромни усилия да намалят разликата. Когато часовникът бе отброил почти до нула, Брет подаде на Ист, но той пропусна коша. Томас изгледа Брет смръщено, а Джакс вдигна ръце в недоумяващ жест. На Саша не й беше съвсем ясно какво толкова се бе случило при подаването на Брет, но и треньорът Хайтауър бе видимо подразнен. Той обяви пауза, изгони Брет от игрището и му закрещя нещо, размахал ръце. Разтреперан от яд, Брет бутна силно треньора и от трибуните се чу ахване. В този миг Мелани се изправи и изкрещя нещо нецензурно, което изтръгна нов възглас от публиката.

— Какво им става на твоите хора, Саша? — попита една от пчеличките.

Та те изобщо не бяха „нейни“ хора. Нямаха никаква кръвна връзка. Безкрайно й беше мъчно, че не е кръв от кръвта на мама и татко, но хубавото бе, че и с Брет и Мелани няма нищо общо.

— За първи път се запознах с тях миналия петък — обърна се тя към пчеличката. — Баща ми и майката на Брет не са се разбирали.

— Нищо чудно, онази госпожа Шрайвър… направо не мога да повярвам какво каза току-що.

Треньорът посочи седалките, но Брет така и не седна. Насочи се гневно към съблекалните, а играта продължи.

— Край с него — заяви Мейсън. — Как така ще бута треньора? Ще го изритат от отбора.

Мелани също напусна салона, но не и преди да покаже среден пръст на Хайтауър.

— Истинска дама — обади се другата пчеличка. — Може би затова Брет е станал такъв задник. Брат ми твърди, че майка му се чука с Бруно. Отврат.

Аманда се наклони към Саша и прошепна:

— Виждаш ли? Значи си има причина да се държи толкова особено. И майка ми беше същата, вечно правеше нещо, та с баща ми да се червим.

— Толкова ли ви разстройваше, че да съчинявате отвратителни лъжи за семейството си и да ги разпространявате навред?

— Е… не, но постоянно бях нервна. Казвам само, че може би не е толкова ужасен, колкото си мислиш.

Саша се вгледа в новата си приятелка. Така копнееше да може да й обясни защо Брет е десет милиарда пъти по-гаден, отколкото Аманда изобщо можеше да си представи. Но не можеше.

— Има нещо криво в него. Нещо му има. Моля те, не излизай с него, не се опитвай да го разбереш, и моля те, моля те, не ставай Гарван. — Само това успя да й каже.

Аманда не отговори, само извърна лице към игрището.

Саша въздъхна, отново обезсърчена, и направи същото.

С напредването на играта Джакс и Томас постигнаха изключителен синхрон, а останалата част от отбора влезе в ритъма им и резултатът на таблото нарасна. Но „Риджуей“ също се справяше и пет секунди преди финала резултатът беше равен. Томас хукна с топката към коша, подаде на Джакс, който вкара от зоната за трите точки. Свирката прозвуча точно когато топката изсвистя през мрежата и тълпата полудя, закрещя, всички ръкопляскаха и се поздравяваха.

— Ей, много е добър — Мейсън очевидно бе впечатлен. — Първият мач, който печелим тази година.

Джакс бе в превъзходно настроение и й се усмихна широко, докато крачеше към вратата, зад която бе изчезнал Брет.

Реакцията му бе нормална, така по човешки изпълнена с мъжка гордост, че тя му се ухили в отговор.

— Определено те харесва — изкоментира Ерин.

Аманда се изправи.

— Трябва да се разбера с баща ми. Ще се видим утре.

Саша се опита да я хване за ръката, но Аманда побърза да се отдалечи към долните скамейки, където баща й я чакаше и говореше с Роуз. Тя му каза нещо, той погледна намръщено към съблекалните, после тя каза още нещо и излезе. Господин Родее продължи да говори с Роуз, после двамата излязоха заедно. Явно Аманда отиваше да се види с Брет, а баща й си тръгваше.

Саша усети, как се задушава от паника и цялата подскочи, когато Ерин я потупа по рамото.

— Ей, Саша, какво ще кажеш да идем до кафенето?

— Продават ли нещо за ядене? Пропуснах си вечерята и умирам от глад.

— Правят сандвичи. Чакаме Томас, защото Мейсън му е обещал. Може пък и Джак да реши да дойде, а?

— Нищо чудно — тя хвърли поглед към Броуди, който кимна. — Да, ще дойде.

Ето така вече му харесваше. Джакс седеше до Саша на дългата маса, съставена от множество по-малки, и се радваше, че този път тя е центърът на внимание. Сега, когато лъжата бе изобличена, другите се чувстваха привлечени към нея, точно както бе очаквал. Той самият също си прекарваше чудесно, може би защото за първи път в живота му околните не се страхуваха от него. Със Саша от едната му страна и Броуди от другата плашещото му излъчване бе неутрализирано.

Купи за себе си и Саша два сандвича, малко супа и няколко големи курабии.

Мейсън се обади от ъгъла на масата.

— Страхотен мач, Джакс. Къде се научи да играеш така добре?

— Тренирам с братята ми.

— Броуди, ти играеш ли? — попита Мейсън с очевидно недоверие.

— Не си падам много по спорта — отвърна Броуди. — Става дума за по-големите ни братя.

Томас довърши сандвича си и избърса ръце, после се обърна към Джакс:

— Съжалявам за Брет, но след като го изгониха, играта стана далеч по-добра.

— Не го разбирам този тип. Или искаш да играеш, или не.

— Отборът хич не го интересува, това е ясно. Предполагам, че е искал единствено да впечатли Райли.

Всички около масата закимаха в съгласие и Брий, чернокосото момиче, което приличаше на вампир, вметна:

— Сигурно я е канил на среща поне петдесет пъти, а тя винаги се държеше ужасно мило просто защото си беше добричка, но все му отказваше. Брет страхотно се ядосваше, а накрая започна да беснее. Ама след като я е харесвал толкова, би трябвало поне малко да му е мъчно, че загина.

Кестенявото момиче, онова невзрачното, се обади на свой ред:

— Не съм убедена, че я е харесвал истински. Но беше най-красивото момиче в училище, напълно недосегаемо, и той я искаше, както би искал готина кола или маркова дъска за сноуборд. Не му пукаше за нея самата.

Явно зад невзрачната външност се криеше проницателност. Джакс я наблюдаваше, докато се хранеше, направи му впечатление как поглежда към Томас, когато си мислеше, че не я забелязва, а и как Томас на свой ред я поглежда. С напредването на разговора му ставаше все по-интересно. Нещо имаше и между Мейсън и момичето с очилата с тънки рамки, които така смешно подхождаха на кльощавото й тяло. Мейсън не спираше да й подава храна, а тя лапаше, очевидно гладна. Но не си беше купила нищо. Джакс попита Саша да не би момичето да няма пари, дали да не й предложи да й купи нещо за хапване, но Саша прошепна:

— Рейчъл страда от хранително разстройство.

— О, гадна работа.

Джакс огледа останалите около масата, без да спира да дъвче. Стана му интересно какво ли се случва с бившия антураж на Джулиан. Опитваха се да флиртуват с Броуди, който, сляп за вниманието им, имаше очи единствено за Джени, кроткото, дребничко, тъмнокосо момиче, което имаше целия първи сезон на „Стар Трек“ заедно с изрязаните сцени. Джакс се усмихна при мисълта, че Броуди бе най-готиният смотаняк на земята.

И докато се чудеше защо ли Рейчъл има хранително разстройство и защо Томас не се престрашаваше да говори с невзрачното момиче, след като тя очевидно бе хлътнала по него, а и той не беше съвсем безразличен, му хрумна колко ново бе това за него. Като се изключи ролята на страничен наблюдател, никога не бе проявявал и най-малък личен интерес към хората. Издирваше онези, които бяха врекли душите си на Ерикс, водеше ги до Ада на земята, а после си отиваше у дома при братята си. За него хората бяха ангажимент, поредното лице, поредната изгубена душа.

До днес никога не бе прекарвал кой знае колко време сред хора. Тук, естествено, не броеше обикалянето из нощни клубове за лесен секс. Хората се страхуваха от тях и само през нощта, на фона на силната музика и оскъдните разговори, можеха да установят нужната близост, за да получат, каквото желаят. Никога не бе проявявал любопитство по отношение на момичето, какво прави там, какво търси и защо се съгласява да прави секс с непознат. Просто предлагаше, тя се съгласяваше, а после си тръгваше и никога повече не се сещаше за нея.

А сега се питаше кои ли са били всичките тези момичета, и защо са се отдавали по най-интимен начин на напълно непознат човек. Той леко изтри една трохичка от устната на Саша и прошепна в ухото й:

— Защо някои момичета правят секс с мъже, които не познават?

— Вероятно се надяват това да доведе до нещо друго.

— Значи не е защото искат секс?

Очите й срещнаха неговите и тя бавно поклати глава.

— Очевидно не съм специалист, но пък съм момиче, познавам доста момичета, а и чета доста. Мисля, че за нас сексът е по-скоро израз на чувства, а не на физическо привличане. А и не мисля, че им харесва, освен ако не се чувстват в безопасност и не се доверяват на човека отсреща. — Тя се вгледа в лицето му. — Защо ме питаш?

— Чувствам се различно. Не мога да го обясня, но като че ли забелязвам неща, които никога не съм забелязвал, хрумват ми мисли, които никога не са ми минавали досега.

— И се питаш защо всички тези непознати момичета са ти позволили…?

— Именно. За мен не беше нищо особено. Исках го и го получавах и винаги съм смятал, че и за тях е същото. А сега не съм съвсем сигурен, затова и питам.

— А сега защо е друго?

Той се втренчи в нея, докато се мъчеше да се самоанализира.

— Нямам представа.

— Какво толкова си шушнете вие там? — разсмя се Брий. — Искате ли да си тръгнем, та да останете сами?

Всички се разхилиха и разговорът пое ту в една, ту в друга посока. Джакс се надяваше някой да каже нещо за Бруно, но темата за училище така и не се поде. Говореха предимно за кандидатстване в колеж, после за Райли, което пък провокира интересна дискусия какво ли се случва с хората, след като умрат. Той се заслуша внимателно, смаян и същевременно успокоен. Нито едно от тези хлапета не беше в опасност да си продаде душата, даже и бившите приятелки на Джулиан.

Те си тръгнаха първи, а после Брий заедно с едно момче, което работеше в кафенето, Броуди пък заяви, че двамата с Джени отиват до книжарницата отсреща. Джакс го изгледа предупредително и Броуди кимна, мълчаливо обещавайки да не върши глупости. Като например да я целуне. Или да отиде у тях да гледат „Стар Трек“.

Останаха само шестима, после Томас се обади:

— Трябва да се прибирам да си допиша домашното по история.

Невзрачната девойка побърза да вметне:

— Майка ми сигурно е бясна, защото довечера е мой ред да запаля свещта за Ханука, и сигурно ме чакат, така че и аз трябва да вървя.

Рейчъл видимо се разочарова.

— На мен хич не ми се тръгва, но от мен да мине, ще те закарам.

— Ако ти трябва превоз, Ерин — намеси се Томас, — аз мога да те хвърля.

Ерин. Значи се казваше Ерин. Тя се усмихна и благодари на Томас, а после стана и двамата тръгваха. В последния момент Ерин се обърна и се ухили на Рейчъл.

— Какво точно става? — попита той Саша, когато Рейчъл и Мейсън отидоха до щанда за нова порция кафе и сладкиши.

— Приложиха хитра маневра, за да може Томас да я закара.

— Сериозно ли?

— Ами да. Момчетата често са крайно неориентирани, така че се налага момичетата да ги побутнат малко. Томас ще си падне по Ерин, ако я опознае по-добре, а тя и без това го харесва, така че й хрумна как да задвижи нещата. Ако не проявяваше никакъв интерес, нямаше да й предложи да я закара.

А Джакс си мислеше, че той е велик стратег.

— А ти би ли извъртяла такъв номер на някого?

— Ако го харесвам, а той не схваща, да.

— Пробвала ли си върху Тайлър Хъдсън?

— Пробвах всякакви неща, но той даже и не схвана намека, така че очевидно му е липсвало желание.

— А сега те кани на среща. Защо?

Саша сви рамене.

— Нямам представа, но няма и значение, тъй като сега вече аз нямам желание. Никакво.

— Заради мен?

— Естествено, че заради теб.

Джакс допи кафето си, сложи чашата внимателно на масата и прокара пръст по логото на кафенето.

— Но нали каза…

— Няма значение как ще приключи тази история. В момента, точно в тази минута, за мен не съществува друг.

Нещо разцъфна в гърдите му, дали не беше надежда?

— Щом разполагаме с време до другата седмица и щом и без това ще прекарваме заедно доста време, дали не може да се преструваме, че всичко е нормално, и да сме заедно като… нали се сещаш, като…

— Като гаджета?

Обзе го някакво ужасно, неловко чувство и очите му така и не се вдигнаха от чашата.

— Да, като гаджета.

Ако кажеше не, ако кажеше, че предпочита да са само приятели, докато не дойде време да си тръгне, нищо чудно да повърне.

— Добре, Джакс.

Джакс рязко вдигна глава.

— Сериозно ли?

— Да, сериозно. Ще ми бъдеш първото гадже, и макар да не си представях така нещата, съм луда по теб, така че — да, нека го направим.

Без да се замисли, той се наведе и я целуна.

Вероятно и тя не мислеше, защото отвърна на целувката.

И се отдръпнаха един от друг едва когато Рейчъл просъска зад гърба им:

— Я си вземете стая.

Почти веднага след това си тръгнаха, но докато крачеха към изхода, Джакс забеляза, че Мейсън и Рейчъл се местят към дъното на кафенето, до малкото диванче пред камината.

Хвана я за ръката и я поведе към колата, с която Броуди се бе придвижил от планината.

— Да се повозим малко, а после ще те прибера и ще се върна да взема Броуди.

Отвори й вратата, тя се мушна вътре и му се усмихна, когато на свой ред влезе, хвана волана и запали двигателя. По радиото звучеше старо парче на „Бийтълс“.

Джакс насочи колата нагоре към планината и спря на шосето към къщата на Мефисто, на самата отбивка, откъдето се виждаше цялата долина под тях. Изгаси фаровете, но остави двигателя включен заради парното.

— Красиво е, нали?

— Толкова е странно да виждам всичко, все едно светят три луни, а всъщност няма нито една.

— Неприятно ли ти е, че можеш да правиш неща, които обикновените хора не са и сънували?

— Би трябвало да ми е неприятно, но не.

— Значи не ми се сърдиш, задето те целунах и те промених?

— Не, не ти се сърдя. А предвид, че всеки път, когато ме целунеш, промяната става все по-сериозна, не би трябвало да искам да се целуваме повече, но знаеш ли какво… В момента копнея за целувките ти повече, отколкото за въздуха, който дишам.

Джакс благодари наум на Броуди, че бе взел мерцедеса за мача. Предната седалка бе огромна, без скоростен лост, без нищо, което да му попречи да се отдръпне от волана и да я придърпа, така че да се срещнат по средата.

— Сигурна ли си? — успя все пак да я попита, макар вече да бяха увити един в друг като бръшлян и дърво.

— Съвсем — тя го целуна първа, а после светът наоколо избледня и изчезна.

Свлякоха палта, после ризата му и пуловера й. Той се отдръпна лекичко, за да може да я види, пиеше я с очи. Носеше черния дантелен сутиен, който бяха купили предния уикенд, с миниатюрни перлички при свивката между гърдите й.

— Не съм и мечтал, че ще те видя с него.

— Джакс, смущавам се.

— Какво? Защо? Невероятно красива си, Саша. — Той протегна пръсти и проследи бледата кожа по ръба на дантелата. — Мислех, че на земята няма нищо по-меко от устните ти.

Така бе погълнат да изследва извивките й, че за малко да подскочи, когато едната й длан се опря в гърдите му.

— Какво правиш?

— Щом ти можеш, значи мога и аз.

Мисълта, че желае да го докосва, го изпълни с възторг.

— Джакс, какво е това? — пръстите й се спряха върху бицепса му. — Зачудих се защо носиш превръзка, но всъщност си искал да скриеш татуировката, нали?

— Това е рождено петно. Като твоето А, но е по-голямо.

Тя прокара пръст около белега с погъделичкване.

— Наистина е като моя, само че си няма лъчи. Много е красив. — Пръстите й изоставиха ръката му и се върнаха на гърдите, а устните й отново се сляха с неговите.

Сутиенът й падна, макар Джакс да нямаше представа кой го е разкопчал.

Почувства, че се губи в нея, че чезне в допира на нежните й гърди под дланите му и хладните й любопитни пръста върху горещата му кожа. Внезапно тя се изви, сядайки върху него с разтворени колена.

А това не беше никак добра идея.

Но вкусът й, уханието й, великолепните й гърди, опрени в голата му гръд, бяха достатъчни, за да го напусне всякакъв разум. Никога по-рано притегателната сила на тъмната му страна не се бе надигала толкова мощно. Тласкаше го да не спира, да я направи своя, да я маркира, за да не го напусне никога. Толкова лесно щеше да бъде. Та и тя бе точно толкова замаяна, колкото и той, нямаше да се възпротиви, увлечена от емоциите си.

— О, по дяволите! — Джакс хвана ръцете й, вдигна я от скута си и я сложи върху седалката, далече от себе си, после сви ръце в юмруци и се втренчи право напред. Задиша тежко в опит да се овладее. Беше му безкрайно трудно.

— Джакс? Какво има? Ядоса ли се?

Джакс поклати глава.

— Трябва да вървим.

— Не разбирам защо се разстрои така. Нещо нередно ли направих?

Той се обърна към нея.

— Не, вината е в мен. Не мога… Не ми е никак лесно да…

Тя му се усмихна.

— Всичко е наред, Джакс.

Мисълта, че не му се сърди ни най-малко, че разбира, или поне се опитва, че така му се доверява… протегна се и я притисна плътно към себе си, вдиша аромата й, зарови лице в копринените й коси.

— Саша, аз… — Не знаеше как да изрази какво изпитва, не намираше думите, затова замълча, притисна я още по-силно, а вътрешно се молеше тя никога да не го напусне.

— Знам, Джакс — прошепна тя. — Аз също.

Може и да не изпитваше дива радост, понеже фактът, че ще го напусне, помрачаваше радостта му, но поне за момента изпитваше покой. А за него това бе равносилно на нирвана.

Дванадесета глава

Джакс я остави пред къщата на Шрайвър и продължи към книжарницата, за да прибере Броуди. Саша влезе, зарадвана, че няма никой. Брет явно още не се беше прибрал, защото джипа му го нямаше на алеята отпред. Колата на Мелани също я нямаше. Креслото на Тим беше празно, а къщата тънеше в тъмнина. Тя се качи горе и почука на вратата на Крис, но отговор не получи. Открехна я лекичко, видя, че го няма, и се промъкна, за да остави учебника му по химия на бюрото.

Прибра се в стаята си, заключи вратата и повика Бу. Малкият мигом се появи и скочи в ръцете й, като не пропусна да оближе лицето й с ненадминат кучешки ентусиазъм. Тя го прегърна силно и зарови нос в меката му козина.

— Бедното ми грозно мъниче. Ти си истинска душичка, знаеш ли. После приседна на ръба на леглото, сложи го до себе си и измъкна телефона от джоба, за да се обади на Аманда.

Включи се гласова поща и Саша остави съобщение:

— Обади ми се, когато можеш.

Известно време гледа втренчено телефона притеснена. Ако Аманда не й се обадеше, значи положението беше сериозно.

Седна пред бюрото си, включи лаптопа и прочете съобщенията от стената си във Фейсбук. Петнайсет ученици от Телюрайд й бяха пратили покани за приятелство включително три от пчеличките на Джулиан. Саша се усмихна. Какво ще кажеш за това, Брет?

Тайлър й беше писал ново съобщение. Отговори му, че му пожелава приятна ваканция, но ходи с едно момче от новото училище. Не му писа, че гаджето й едва контролираше безумната си ревност, понеже беше син на Ада, но се замисли дали да не го спомене.

Сети се за въпросите на Джакс в кафенето, за изражението му, за интереса му към другите, и се запита дали промяната не бе засегнала и него. Щом тя все повече заприличваше на него, не беше ли логично и той да се променя? А после, в колата, имаше нещо различно в прегръдката му, макар да не можеше да си обясни какво. Долавяше у него нещо, което бе отсъствало в началото.

Чу сигнал за получен имейл и отвори пощата си. Подскочи от радост — имаше ново съобщение от майка й.

Милинка Саша,

Тим ми писа, че Мелани ти е разказала неща, които исках сама да ти споделя, когато му дойде времето. Толкова съжалявам, че си ги научила по този начин, и то от човек, който ме мрази и ненавиждаше баща ти. Сигурно ти е тежко и много искам да поговорим за всичко, но в момента не разполагам с мобилен телефон, а и парите ми са доста ограничени, така че, уви, скоро няма да мога да ти се обадя. До тогава помни, че много те обичам и че Михаил много те обичаше. Вярно, че не си ни родна дъщеря, но никой никога не е обичал едно дете толкова силно. Ужасно ми липсваш и непрекъснато се тревожа, но поне знам, че си в по-голяма безопасност, отколкото тук.

Мисля, че открих начин да те доведа в Русия, за да бъдеш с мен, докато заминеш да следваш, но ще ми отнеме известно време. Бъди търпелива и се старай в училище.

Обичам те много.

Мама

Дали наистина бе измислила как да я вземе при себе си в Русия, или просто така казваше, защото й беше гузно, че я е оставила? Всъщност май нямаше значение. Ако майка й намереше решение, щеше да замине за Русия. Ако ли пък не, щеше да остане тук с Тим и Крис и нямаше да е толкова зле. От следващата седмица Мелани и Брет вече нямаше да й създават проблеми.

Замисли се за Джакс — повече нямаше да го види и дори щеше да го забрави; очите й се напълниха със сълзи. Не можа да се сдържи. Всеки път, когато се сетеше, се разплакваше, сякаш някой бе умрял. А най-ужасното бе, че ще го забрави.

Избърса сълзи и насочи мислите си към майка си — дали ще успее да си намери работа, къде ли живее, дали правителството я тормозеше, задето бе избягала. Искаше й се да попита, но знаеше, че няма да й каже истината.

Известно време се взира в писмото, несигурна как да отговори. Най-накрая написа:

Жалко, че не си ми казала още навремето, но май разбирам защо си премълчала. Мъчно ми е, че не съм ти родна дъщеря, но още по-трудно ми е да приема, че дори легално не съм твоя дъщеря. Ще ми отнеме известно време да свикна с тази мисъл, но и това ще стане.

Обичам те,

Саша

Искаше й се да поработи върху есето за колежа, но Джакс бе забравил да й даде архивираните файлове, така че вместо това си дописа домашното, после си взе душ и си легна. Уморена, полузаспала, тя се сгуши в завивките, а Бу се сви в краката й и почти бе заспала, когато се сети, че Аманда не й се беше обадила.

Изправи се в леглото, взе телефона и отново набра номера й. Отговор нямаше. Опита се да си внуши, че причината можеше да е съвсем безобидна, например батерията да й е изтощена или пък да е забравила телефона някъде, или да му е изключила звука, но дълбоко в себе си знаеше, че не е така. Аманда просто не желаеше да говори с нея.

Легна си пак и се помоли тя да не е станала Гарван, макар чудесно да помнеше какво й бяха казали Джакс и Броуди — че всеки притежава свободна воля и възможността сам да решава, дори и дълбоко да греши.

Събуди се внезапно, когато Бу изръмжа изпод леглото, а щом се обърна настрани, вратата й се отвори и някой запали лампата. На прага стоеше Брет, обут само в чифт тъмносини боксерки, на лицето му беше изписана самодоволна усмивка, а очите му тънеха в сянка.

— Мислеше, че си я разубедила, нали така?

О, не!

— Аманда не е станала Гарван. Лъжеш!

Брет пристъпи навътре, затвори вратата зад гърба си и тръгна към леглото.

— Не още, но ще го направи, а също и други, ако спреш да се месиш. Май трябва да ти дам един урок, за да знаеш с кого си имаш работа.

Саша изскочи от леглото и застана от другата му страна.

— Знам точно с кого си имам работа, но ако си мислиш, че можеш да ме сплашиш, много бъркаш.

— Интересно, нямаш вид на тъпа, но след като не схващаш, нека ти обясня как ще се случват нещата оттук нататък. Ще правиш, каквото ти кажа, иначе само след седмица ще се сбогуваш с прекрасната ни страна.

Той заоглежда тялото й и Саша разбра, че няма предвид само усилията й да осуети плановете на Гарваните.

Да можеше само да не го вижда така ясно, сенките около очите му, твърдата решимост в погледа.

Тя се съсредоточи и успя да изгаси лампата, но продължаваше да го вижда.

Толкова бе уплашена, че едва дишаше. Инстинктът я изстреля към вратата, но той я сграбчи изотзад и тя извика стреснато. Брет я завлачи обратно към леглото, ръцете му я стискаха с всичка сила. Страхът я завладя, Саша полудя, заблъска го, заусуква тяло и накрая все пак го избута назад. Отново се хвърли към вратата, но той отново я изпревари, запъхтян, със светнали от злоба очи. После щракна осветлението.

— Това няма да ти се размине — изсъска Саша.

Брет запристъпва към нея.

— О, напротив, ще ми се размине всичко, което си наумя, а точно в момента съм си наумил, че искам теб.

Саша бавно заотстъпва, а той ухилено изреди всичко, което възнамеряваше да стори и което искаше от нея.

Тя отново напрегна мисълта си, изгаси лампата и премести стола на пътя му. Брет се препъна и се стовари на земята, забълва ругатни, но скочи на крака и отново тръгна към нея.

Когато нямаше накъде повече да отстъпва и краката й опряха в леглото, той я блъсна с всички сили и тя падна назад върху матрака. Превъртя се, заопипва за нещо, за което да се хване в отчаяното си желание да се измъкне. Брет се стовари отгоре й, тежестта му я смаза, ръцете му се плъзнаха под нея, стиснаха гърдите й с такава злоба, че тя извика от болка. С притиснато в чаршафите лице, видя как Бу скача на леглото, оголил зъби, заръмжал настървено. Малкият се напъха между тях и Брет бе принуден да се изправи, да впрегне крака и юмруци, за да се освободи от него. Тук-там кървеше от драскотините и ухапванията и не спираше да й крещи да разкара псето.

Саша се смъкна от леглото и се приготви да скочи към вратата, но в този момент тялото на Бу прехвърча през стаята и се блъсна силно в стената до вратата на дрешника, той изскимтя жално, рухна на земята и не помръдна повече.

Вратата се отвори с трясък, лампата светна и на прага застана Крис, също по боксерки, с щръкнала тъмна коса и подути от сън очи.

— За бога, Брет, какви ги вършиш, по дяволите?

Брет дишаше тежко, а от крака му капеше кръв и цапаше килима.

— Измитай се, Крис. Не ти влиза в работата.

Крис се обърна към нея.

— Нима искаше да те изнасили?

Саша кимна мълчаливо с набраздено от сълзи лице.

— Брет, голямо си лайно. Мислех, че не е възможно да те мразя повече от преди. Защо не идеш при приятелчетата си, дето се кланят на Сатаната, и не оставиш Саша на мира?

— Не се кланяме на Сатаната! Не е вярно.

— Няма значение. Продал си душата си. Сега си въплъщение на злото.

— Я стига, какви ги дрънкаш? Май прекаляваш с „Убиец на демони“.

— Точно така, по цял ден трепя демони на екрана и си мечтая да ми паднат наистина. Да можех теб да претрепя. А сега се махай и само да си посегнал на Саша, ще се погрижа всяко ченге в радиус от сто километра да те погне.

— Не ни е истинска братовчедка. Даже гражданство няма.

— Дори да е от Марс, не ме интересува. Нямаш право да й посягаш. — Той тръгна срещу Брет с вдигнати юмруци. — Изчезвай веднага, ако не искаш да ти разбия муцуната.

Брет му хвърли отровен поглед, а после изгледа Саша многозначително. Явно възнамеряваше да изчака Крис да излезе и да се върне.

Щом Брет излезе, Крис отпусна юмруци и заговори, без да я поглежда.

— Заключи си вратата и пъхни стола под дръжката, защото Брет знае как да отваря ключалки с кламер. И ако се върне, викай силно.

— Благодаря ти, Крис.

— Няма за какво. И гледай да не оставаш сама вкъщи, Саша.

Накани се да си върви, но Саша го спря:

— Защо го мразиш толкова? Какво ти е направил?

Крие се спря на вратата, загледан в тъмнината в коридора.

— Открадна един мой разказ и го даде на Ист, а той го изпрати за един конкурс и спечели стипендия за десет хиляди долара. Ще го публикуват под неговото име в една антология за научна фантастика. Работех по този разказ, откакто навърших тринайсет. Цели три години, и се надявах, ако успея да го публикувам, да ми помогне за колежа. Но после Ист ми го взе, а мама така и не повярва, че съм го писал аз. Твърдеше, че просто завиждам на Брет и приятелите му.

— А на Тим казвал ли си?

Крис кимна.

— Но баща ми предпочита да не се меси, така че си останах прецакан. — Той излезе и затвори вратата, преди Саша да успее да каже каквото и да било.

Тя се хвърли към Бу, вдигна отпуснатото му телце от земята и го залюля като бебе, а сълзите й бликнаха наново. Бедното грозно мило кутре. Загинало в опит да я защити. Омразата към Брет почти я задуши, повече от всичко на света искаше да го грабне и да го запрати в онази дълбока, мрачна бездна.

На вратата се почука и тя се вцепени от страх да не е Брет.

— Кой е?

Иззад вратата се чу гласът на Тим.

— Какво става, Саша? Чух някакъв шум.

Какво можеше да каже? А, няма нищо, борех се със сина ти, понеже искаше да ме изнасили.

Но преди да измисли обяснение, вратата се отвори и Тим пристъпи вътре, а намръщеното му лице съвсем се свъси, когато видя Бу.

— Кой ти разреши да внасяш куче в къщата ми?

Саша зяпна невярващо, ужасено в очите му и неволно отстъпи назад.

Тим бе продал душата си на Ерикс.

— Джакс, събуди се.

Джакс мигом се отърси от съня, изправи се рязко и видя Тай до леглото си.

— Какво има?

— Нещо става с Бу. Алармата се задейства и когато тръгнах да проверявам защо, се оказа, че нашийникът му е студен. Възможно е Саша да му го е свалила, но е по-вероятно да е мъртъв, което не говори нищо хубаво.

— По дяволите! — Джакс скочи от леглото и изтича до дрешника, намъкна дънки и тениска, нахлузи шлифера си и мигом се озова в стаята на Саша, за всеки случай забулен в невидимост, понеже нямаше представа какво ще завари. Заля го огромна вълна на облекчение, когато видя, че Саша си беше там, че не я бяха отвлекли, но облекчението му бързо премина в болка, когато схвана какво се е случило.

Саша бе приклекнала в ъгъла, притиснала безжизненото тяло на Бу към гърдите си, а леля й и чичо й се надпреварваха да крещят над приведената й глава. Очите й срещнаха неговите, но тя така и не пристъпи към него. Знаеше, че е невидим за другите. Каквото и да се случеше оттук насетне, нямаше да е толкова ужасно, колкото бе очаквала, защото той беше при нея. Паниката в очите й утихна.

Джакс насочи вниманието си към Тим и Мелани и когато видя очите на Тим, усети старото познато чувство на поражение. А също и на изненада, тъй като не смяташе, че Тим е изложен на опасност.

— Не заслужаваш да живееш в тая стая — крещеше Мелани. — Не мога да повярвам, че си домъкнала това краставо псе в къщата ни и си допуснала да нападне Брет! Я виж кръвта по килима. Ако не беше мъртво, щях лично да го изкарам вън и да го застрелям. Пък току-виж ми се отплеснала ръката и застрелям теб вместо него.

— Да изчистиш всичко — намеси се и Тим — и да се извиниш на Брет. А после ще си събереш нещата и ще се преместиш долу в мазето.

— Ще почистя и ще се преместя, но по-скоро Адът ще се заледи, отколкото да се извиня на Брет. Не чухте ли какво казах? Опита се да ме изнасили. И ако не бяха Бу и Крис, щеше да го направи.

Кръвта на Джакс кипна болезнено, нахлу с такава сила в главата му, че насмалко да припадне. Такава ярост май не бе изпитвал досега. Нито такава жажда да убие човешко същество.

— Та той е здраво, осемнайсетгодишно момче — прекъсна я Тим, — а ти по цял ден се кълчиш пред него. Какво очакваш?

С безизразен глас и омраза в очите, Саша пророни:

— Ще се извиня.

Двамата като че ли се разочароваха, явно предпочитаха да продължат да я унижават, но при пълната й капитулация нямаше какво да кажат. На излизане Мелани не пропусна да вметне:

— Нали знаеш, че ако станеш Гарван, тия неща няма да ти се случват.

— Никога. Не съм предател като Тим.

Тим скочи учудващо бързо за телосложението си и я удари с опакото на ръката. Саша се свлече на земята. Опита се да се извърти, но преди да успее да се отмести, Тим я халоса отново с такава сила, че устната й се цепна и по козината на Бу покапа кръв. Тим вдигна крак да я ритне, но преди да замахне, Джакс замрази всички в къщата и вдигна Саша в прегръдката си. Тя се вкопчи в него, като примигваше объркано, сякаш се опитваше да проумее нещо.

— Джакс, като че ли си спомням нещо — прошепна тя. — Така направи и онази нощ, когато ме намери в Сан Франциско, нали?

Той я целуна, за да слепи разкъсаната устна, и не спря да я притиска в гърдите си, докато не овладя яростта си. Когато най-после бе в състояние да говори, каза:

— Да. А сега си имаме голям проблем.

— Какво да правим с тях, когато се размърдат?

— Именно. Но ти стой с мен и мирувай, става ли?

Саша кимна и се обви по-плътно около врата му.

Джакс я транспортира в къщата, в бойната зала в мазето, пусна я внимателно да стъпи и побърза да натисне интеркома, за да повика останалите. След по-малко от минута всички пристигнаха, навлекли шлифери върху боксерки и долнища на пижами. Кий изгледа Джакс сурово и нареди:

— Говори.

— Тим Шрайвър е положил клетвата. Биеше Саша, така че замразих цялата къща. Имаме около осем минути.

Кий изгледа Саша, после закрачи нервно около голямата овална маса насред стаята, като от време на време приглаждаше дългата си коса зад ушите.

— Не можем да ги приберем точно сега. Ще стреснем Бруно и целият план ще иде на кино.

От отсрещния край на стаята се чу гласът на Денис.

— Да приберем Тим, а останалите да оставим. Толкова е дебел, че един инфаркт няма да събуди подозренията на Бруно.

Тай поклати глава.

— Нямаме двойник.

— До следобед ще му намерим — възрази Зий. — А междувременно ще го вкараме в кома, а М. ще направи, каквото е нужно със сърцето му, та в болницата да не се чудят какво се е случило.

— Рисковано е — обади се Феникс. — Ще вземе наистина да получи инфаркт и да умре. А това ще е точка за Ерикс.

— Май нямаме избор — каза Зий, като не спираше да си играе с диамантената си обица. — Саша не може да стои там, ако си е наумил да я пребие.

Кий ги огледа един по един.

— Така ли решаваме?

Всички кимнаха.

Кий се обърна към Джакс.

— Това върши ли работа?

— Ще свърши, но кучият син се е опитал да я изнасили.

— Тим? — възкликнаха едновременно три гласа.

— Брет.

Всички очи се обърнаха към Саша, която стоеше само по тениска с огромни, уплашени очи.

— Видя ли ти белега? — попита я Феникс.

— Не. Бу го нападна, преди да… преди да ми направи нещо. Но Брет го уби, а после влезе Крис и заплаши брат си, че ще го пребие, ако не се махне. А после и Тим пристигна и му видях… очите, а той побесня за Бу и за кръвта по килима, разкрещя се повече и от Мелани. Казах им защо има кръв, защо Бу е ухапал Брет. Нарекоха ме уличница и казаха, че трябва да се преместя в мазето. А после се появи Джакс и…

Започваше да говори несвързано. Джакс я притегли към себе си, уви я в шлифера си и погледна братята си над главата и.

— Ще я заведа в стаята ми. Ако се окаже, че Крис не е бил заспал преди замразяването, гледайте да спи, когато ефектът отмине.

— Ще се погрижа — отвърна Тай.

— Когато се върнем, трябва да поговорим какво ще правим със Саша — вметна Кий. — Не можем да допуснем такова нещо да се случи отново. Трябва ни по-надеждна защита от куче.

Щом братята му изчезнаха, Джакс я транспортира на горния етаж, вдигна я и я сложи в леглото, после придърпа завивките до брадичката й. Тя замига насреща му, борейки се с шока. Зъбите й затракаха.

— Ужасно… ми е… студено.

С изопнато лице, Джакс отиде до шкафчето, опряно в северната стена, отвори вратичките, измъкна бутилка уиски и сипа един сантиметър в чаша. После занесе чашата до леглото и, обгърнал талията й с ръка, й помогна да се надигне.

— Пий.

— Ще ми се… доповръща.

— Няма, обещавам ти. — Той й подаде чашата и добави: — На малки глътки.

Саша отпи и направи гримаса.

— Има вкус на сироп за кашлица.

Джакс едва не се разсмя, че сравнява отлежалото му шотландско уиски за двеста долара с шишенце евтин сироп.

— При всяка следваща глътка става по-вкусно.

Саша продължи да отпива, докато чашата не се изпразни. Подаде му я с думите:

— Наистина стана по-вкусно.

Той постави чашата на масата и отново я зави.

— Опитай се да поспиш. Ще съм тук, когато се събудиш.

— Джакс, не искам да се върна там, но… няма къде да отида, а и не искам да оставя Крис сам, особено сега, когато се каните да приберете баща му.

— Знам, Саша. Ще поговорим, когато се събудиш. А сега заспивай. — Ако можеше, щеше да я приспи насила, но отдавна не успяваше да й въздейства по такъв начин.

— Защо го е направил, Джакс? Та той мразеше Мелани, дори не поглеждаше Брет и все се подиграваше на Гарваните.

— Всеки желае нещо и ако го желае достатъчно силно, а Ския разбере какво е, неминуемо ще поддаде. И Тим е искал нещо — не знам какво — и е повярвал на Бруно, когато му е казал, че ще го получи.

Саша помълча малко, после го помоли:

— Ще поседиш ли малко при мен?

Джакс седна и погали косата й в очакване клепачите й да натежат.

Но очите й така и не се притвориха. Взираха се широко отворени в тавана. Тялото й трепереше.

— Още ли ти е студено?

Тя кимна.

— Би ли легнал до мен?

Джакс се изправи, смъкна шлифера и го метна на един стол, после изхлузи ботушите и легна до нея, както си беше по дънки и тениска. Придърпа я към себе си, а тя положи глава на рамото, обви талията му с ръка и заспа само след две секунди. Джакс реши да не става, докато братята му не се върнат, после да я остави да спи и да слезе при тях, за да обсъдят нов план как да я пазят.

Но вместо това се унесе, а когато се събуди, двамата лежаха странично, притиснати един до друг като лъжици в чекмедже. Феникс стоеше до леглото.

— Как мина? — прошепна той.

— Сложихме Тим на пода в спалнята и го вкарахме в кома, а М. пипна туй-онуй в сърцето му. Пренесохме и Мелани в стаята, за да го види веднага щом се събуди. Крис не спеше, но Тай се погрижи да заспи, преди да отмине ефектът. Обаче после всичко се обърка.

— Защо?

— Мелани се събуди, видя, че Тим е припаднал, но така и не се обади на бърза помощ. Облече си се най-спокойно и провери дали е умрял. А понеже още се държеше, слезе долу и си направи кафе. Изпи си го и се качи пак до горе да провери дали се е гътнал. И направо побесня, като видя, че още е жив. Как само кълне тая жена. Чакахме повече от час, докато на Кий не му писна и пусна един кошмар в сънищата на Крис, за да може да се събуди и да види баща си. Така че стояхме почти два часа, преди да дойде линейката и да го отнесе.

— Ако Ерикс разбере, ще я убие.

Гласът на Саша го стресна, понеже смяташе, че още спи.

— Защо? Мислех, че когато умре, им взима душите, и така става все по-силен.

— Вярно, но иска да живеят максимално дълго, за да му набират нови последователи — поясни Феникс. — Ако изгубена душа убие друга, това означава автоматична смърт, а щом Мелани не е извикала линейка, значи се е опитала да го убие.

Джакс издърпа ръцете си изпод тялото на Саша, обърна се по гръб, после седна в кревата, мъчейки се да се разсъни.

— Какъв ден е днес?

— Четвъртък — отвърна Феникс.

Джакс погледна часовника.

— След два часа трябва да сме на училище. Ще заведа Саша до тях да си вземе дрехи и учебниците, после ще се върнем тук да се преоблечем и ще се видим на закуска.

— Ще кажа на Кий — каза Феникс и изчезна.

Саша се обърна по гръб, за да го погледне.

— Джакс, какво ще правя? Може и да съм по-силна от преди, но снощи Брет се оказа… не можах да се измъкна.

Джакс не можеше да си представи какво е друг да има физическо преимущество, но виждаше страха в очите й.

— Вечеряла ли беше?

— Само каквото ядохме в кафенето.

Джакс поклати глава.

— Не е достатъчно. Трябва да ядеш белтъчини. Ако се случи пак да изпаднеш в опасна ситуация, но си хапнала, както трябва, няма да се чувстваш слаба и безпомощна. А за Брет все ще измислим нещо, Саша. Повече няма да те тормози, обещавам ти.

Тя се изправи в леглото и уви ръце около шията му.

— Ще ми се да остана тук, докато не изчезнат всички, но не мога да оставя Крис.

— Де да можехме да ги приберем веднага, за да си вън от опасност.

— Така искам Бруно да се махне, за да не краде повече души, да се махнат и останалите, за да не подлъгват нови хора, но като си помисля какво ще се случи, когато ги приберете…

Джакс въздъхна.

— Няма ли начин да промениш решението си, Саша?

Тя се отдръпна, погледна го право в очите, но не каза нито „да“ нито „не“.

— Да се обличаме.

Когато пристигнаха в къщата да вземат дрехи, я завариха празна — вероятно останалите бяха в болницата с Тим. Саша припряно напъха някои неща в една от рекламните торбички от „Мейсис“, останали от пазара, грабна лаптопа и раницата си, после Джакс ги транспортира обратно в стаята му.

— Ако искаш ползвай моята баня, а аз ще ида при Феникс. Ако ти потрябва нещо, повикай Матилда по интеркома. Но да те предупредя, че ще се появи веднага.

Той излезе, а тя влезе в банята и направо зяпна при размера й. Ваната беше огромна, имаше отделен душ и сауна. Сауна!

Продължи напред и се озова в дрешника, голям колкото банята. Вътре бяха наредени безброй чифтове черни кожени ботуши и цяла камара обувки. И поне двайсет костюма, все черни, с официални ризи, закачени в спретнати редици според цвета. Имаше и смокинги и спортни дрехи, пуловери и дънки и цяло отделение само с кожени дрехи. Саша стоеше и гледаше дрехите му, стаята, в която се обличаше всеки ден, и главата й внезапно се замая от уханието му, от невероятния аромат на греяно вино и подправки, който навяваше мисли за топлина и уют.

В дъното се натъкна на дълъг, вграден в задната стена скрин. Приближи се и забеляза малка дървена кутийка. Грубо, почти примитивно издялана, но гладка и лъскава от дългите години досег с пръстите му. Неспособна да преодолее любопитството си, тя я взе и вдигна капачето. Вътре лежеше парче плат, вероятно лен, съвсем избелял, изтънял и протъркан в една точка, сякаш безброй пъти бе поглаждал това местенце и бе протрил нишките. Саша вдигна плата и видя кичур тъмна коса. На майка му. От хиляда години пазеше тази кутийка, държеше я на видно място, всеки ден вадеше късчето плат, докосваше го с пръсти, за да не забрави, за да не позволи на образа й да избледнее в сърцето му.

Саша стисна очи, за да не заплаче отново, върна плата на мястото му, затвори капака и внимателно постави кутията обратно върху скрина.

Влезе под душа, но не можеше да спре да мисли за кутийката. И продължаваше да мисли за нея, когато застана пред огледалото, облечена в хавлията му, за да изсуши косата си.

Джакс почука и влезе вътре, препасал кърпа около кръста. Изглеждаше зашеметяващо.

— Извинявай, но ми трябват разни неща от дрешника — погледът му се плъзна по нея, от главата до петите, без да пропусне как хавлията му се влачи по земята. Усмихна се.

— Дано нямаш нищо против. Бях мокра, а и ми беше студено.

Джакс тръгна към дрешника.

— Естествено, че нямам нищо против. Което е мое, е и твое.

Той затвори вратата след себе си и тя продължи да суши косата си, изпълнена с любопитство дали Джакс не отваря малката кутийка точно в този момент. Дали го правеше всеки ден, преди да се облече? Или пък вечер, преди да си легне? А може би вече поглеждаше кичура коса само от време на време.

Защо ли не можеше да спре да мисли за това? Защо чак толкова я беше впечатлила малката кутийка с реликвата от майка му?

Когато Джакс отвори вратата, облечен в дънки и нова тениска с копчета, този път червена, тя не издържа:

— Не се сърди, че си пъхам носа, където не трябва, но надникнах в дрешника ти.

Джакс сви рамене, седна на пейката до ваната и нахлузи ботушите си.

— Няма нищо интересно. Само дрехи.

— Такива сме ние, момичетата.

— Така ли? Момичетата обичат да разглеждат дрехите на момчетата?

— Ако харесват момчето, ще искат всичко да разгледат — пръстите й завъртяха неспокойно четката за коса. — Стана ми любопитно за онази кутийка на скрина.

Той приключи с ботушите, изправи се и изчезна обратно в дрешника, а след няколко секунди се върна с кутийката.

— Тази ли имаш предвид?

Саша кимна, но не си призна, че вече е надникнала вътре.

Джакс се приближи към нея с кутийката в дланта си и повдигна капачето.

— Направих я като дете, от едно старо мъртво дърво на остров Кианос. Цели два месеца я дялках. — Той пристъпи още по-близо, за да й покаже съдържанието. — Когато майка ми почина, всеки от нас взе парче плат от одеждата й и кичур от косата, преди да я погребем. — Пръстите му повдигнаха плата и инстинктивно го погалиха. — Някой ден ще се разпадне, особено ако не спра да я пипам, но не мога да се сдържа. — Той вдигна очи и срещна нейните. — Шантава работа, а?

— Не — прошепна тя със свито гърло, — не е шантаво.

Джакс сложи капачето обратно и върна кутийката в дрешника, а после се провикна:

— А ти готова ли си? Обзалагам се, че си гладна, а Ханс е направил от прочутите си палачинки в твоя чест.

— Ханс ли?

— Готвачът, Пургатор е, пристигна в планината през Първата световна война — Джакс се върна в банята и загледа как Саша полага лек грим. — Не ти трябват такива работи, Саша. И без грим си безбожно красива.

— Типично мъжки разсъждения.

— Просто изтъквам очевидното.

— Предубеден си, защото съм Анаво. А и си склонен към ласкателства. — Тя се приведе към огледалото, за да си сложи спирала, наясно, че Джакс следи всяко нейно движение.

— Трудничко ми се вижда това.

— Свиква се. — Тя пусна спиралата в чантичката си с гримовете и забърника за гланца за устни. Когато приключи, измъкна дрехите, които си бе донесла. — Ще ида в дрешника да се преоблека.

— Необходимо ли е? Нека погледам.

Саша дори не спря.

— Блъфираш. Ако се съглася, сам ще си тръгнеш.

— Вярно, но само защото трябва да слизаме, а ако остана да гледам, после няма да мога да разсъждавам.

— Каква е тая мания на момчетата по голи момичета?

Джакс тръгна след нея.

— Не става дума за момичетата изобщо. А за едно специално. За теб. Само теб искам да виждам гола.

Саша така и не разбра защо го направи, но изведнъж дръпна колана на хавлията, захвърли я на земята и се обърна към него.

— Е, добре, ето тогава. Сега ме видя гола. Какво толкова?

Но Джакс не гледаше тялото й. Гледаше я право в очите, при това с обидено изражение.

— Не е нужно да ми се подиграваш.

Изведнъж всичко замря. Застина така, че Саша можеше да се обзаложи, че реките не текат, а птиците не пеят.

— Никога не бих ти се подигравала, Джакс.

Той се обърна, излезе от дрешника и затвори вратата зад гърба си.

Объркана, с усещането, че току-що е сритала беззащитно кутре, Саша побърза да се облече и хукна да го търси. Джакс стоеше до прозореца в стаята си и гледаше планината. Тя застана до него и протегна ръка към неговата.

— Сърдиш ли ми се?

— Не. Всичко е наред, Саша. Просто не знам къде да спра, а и понякога забравям, че си само на седемнайсет и все още така невинна.

— Знам за какво става въпрос, Джакс. Не живея под похлупак.

— Знам, че знаеш, но не си го преживявала — ръката му стисна нейната. — А аз, макар да съм живял хиляда години, съм точно толкова невеж. — Той въздъхна. — Искам да съм с теб през цялото време. Искам да знам какво правиш и защо. Ще ми се да съм романтичен и се сещам за нещата от филмите, но всичко ми се струва толкова лигаво, че си знам, че ще се разхиля и ще проваля всичко.

Снегът искреше под слънцето, а небето бе така яркосиньо, че очите я заболяха.

— Правиш немалко романтични жестове съвсем несъзнателно.

— Какви например? — Джакс явно смяташе, че го лъже.

— Като например да пръснеш един милион копия от бележката, която промени всичко. И да ме спасяваш на всяка крачка. Какво по-романтично от това! А и ме заведе на пазар, макар да мразиш магазините, и ми накупи толкова дрехи, че и компютър. Застъпи се за мен пред Брет, заради което веднага се наби на очи, а никак не ти се искаше. Винаги се грижиш да имам какво да ям, понеже знаеш, че през цялото време съм гладна. — Тя изви глава, за да погледне профила му. — И не се опитваш да ме принудиш, нито да ме примамиш да остана, макар да е толкова важно. — Не спомена за кутийката, а за нея това бе най-милият, най-невероятният жест.

— Значи не смяташ, че съм пълен левак, задето не ти купувам цветя и не ти посвещавам стихове?

— Ако жестът не е искрен, тогава няма никаква романтика, а всичко, което правиш за мен, идва от сърцето, така че е искрено. — Тя се усмихна. — Истински искрено.

Джакс притисна ръката й, а после я дръпна към вратата.

— Да идем да ядем и да измислим как да те опазим жива до следващата седмица.

Стените на широкия коридор бяха боядисани в тъмночервено, оскъдно осветени от свещи. От време на време минаваха покрай някоя врата или картина. След известно време Саша осъзна, че картините не са репродукции.

— Джакс?

— Всички са оригинали и не са известни, понеже сме ги купували, докато художниците бяха още живи, така че не ги е виждал никой, освен нас. Стотици са, из цялата къща.

Иззад поредната врата се чуваше песен на Green Day.

— Това е стаята на Зий. Музикален маниак е. Трябва да видиш кабинета му. Притежава всички възможни инструменти, известни на човечеството, и може да свири на всеки един. А в стаята му има такава стерео уредба, че ще ти вземе акъла.

Завиха зад нов завой и се озоваха в поредния дълъг коридор.

— Колко е голяма тази къща?

— Три етажа, всъщност пет, ако броиш мазето и тавана. Има шест апартамента. Сигурно не си забелязала, че в моята стая има още една врата — води към малка всекидневна, после към още една, по-малка спалня, която може да се ползва като кабинет или нещо друго. Всички апартаменти са такива. Има и двайсетина отделни спални, не помня точно.

— Защо са ви толкова много? И Пургаторите си имат свои стаи?

— Не, те не спят, не се къпят, въобще не вършат никакви човешки дейности.

— На колко години е къщата?

— На повече от сто. Преместихме се тук от Йоркшир, след като Феникс загуби Джейн. Мислехме, че промяната ще му е от полза. Полза нямаше, но ето ни тук.

— А преди Колорадо само в Йоркшир ли сте живели?

— Не, започнахме от Гърция, после Русия. Там прекарахме над четиристотин години, после се преместихме в Ямайка, но се оказа, че снегът ни допада повече от пясъка. Тогава се преместихме в Йоркшир.

Стигнаха до огромно стълбище, което се спускаше към кръгло фоайе с бял мраморен под и изписана в черно буква М, същата като рождения белег на Джакс. Когато стъпиха върху буквата, Саша вдигна глава. Високо над фоайето се издигаше куполообразен таван с изрисувано небе, облаци и ангели. В най-високата част имаше прозорче. Стените бяха облицовани в палисандрово дърво с позлатен бордюр, окичени с портретите на мъже, жени и деца, облечени в одежди от отминали времена. Три извити масички стояха на известно разстояние една от друга до заоблените стени, всяка инкрустирана с дърво, с плот от розов мрамор и по един разклонен свещник отгоре. От дясната й страна двукрила врата водеше към всекидневна, точно толкова пищна и внушителна, колко — то и кръглата зала. Отляво като че ли имаше библиотека. Джакс я поведе натам.

Стените на огромната стая бяха изцяло скрити зад рафтове с книги, а по средата минаваше тясна пътечка, до която се стигаше по спираловидна стълба. Гигантска камина красеше стената срещу входната врата, а над полицата й висеше картина на жена в синя рокля от епохата на регентството. Свещниците заливаха с мек златист блясък тъмните ъгли, до които слънчевата светлина от четирите големи прозореца не успяваше да достигне. Сякаш бе пристъпила в роман от деветнадесети век.

— Зашеметена си, нали?

— Напълно.

— Реших, че ще ти хареса. Когато се върнеш, можеш да постоиш тук, да разгледаш книгите. Имам доста първи издания, някои с автограф.

Все така хванал ръката й, той я преведе обратно през фоайето, после заобиколиха стълбите и минаха през отворената врата към трапезарията. Вътре се мъдреше маса, върху която спокойно можеше да кацне самолет, наредена с изящен порцеланов сервиз. Над нея се спускаха два грамадни полилея, а отстрани имаше бюфет със сребърни подноси и съдове за подгряване. Пет едри момчета ги зяпнаха, докато влизаха. По някаква непонятна причина Саша се смути. За първи път ги виждаше такива — напълно облечени, будни и спокойни. Това бяха братята на Джакс и тя се питаше дали ще я харесат, дали тя самата ще ги хареса. Ако останеше тук, щеше да е постоянно в компанията им милион години наред.

Всички имаха еднакво черни коси и бяха облечени почти идентично, изцяло в черно. Стояха на няколко крачки един от друг, явно с намерението да изглеждат небрежни, но без успех. Саша се почувства като опитно зайче, изтъпанено пред екип специалисти, които искаха да проверят от какво тесто е замесена.

Джакс започна представянето. Така си приличаха, а същевременно коренно се различаваха — по чертите, по прическата, по характер. Денис беше бъбривецът, душата на компанията, или поне така реши Саша — онзи, който си поставяше за цел да разсмее другите. Огледа червената й рокля и червената тениска на Джакс и побърза да отбележи.

— Хайде, признайте си. Нарочно сте се облекли еднакво, нали.

Досмеша я, имайки предвид, че петимата бяха облечени досущ един като друг.

Най-високият, Тай, я попита:

— Можеш ли да яздиш?

— Не, израснала съм в Сан Франциско.

— Тогава ще ти намеря кон и ще те науча да яздиш. — Онзи до него го смушка с лакът и Тай го изгледа възмутено. — Какво? Опитвам се да се държа любезно.

— Здравей, Саша — подхвана с усмивка момчето с острите лакти и прибрани в опашка коси. — Аз съм Кирос, но всички ми казват Кий. Драго ни е, че си сред нас.

— А също и че си жива — вметна друг от петимата, Ксенос, когото наричаха Зий. Имаше ниско подстригана коса, татуирана въпросителна на шията и обица с едър диамант на едното ухо. — А още по-драго ще ни бъде, ако решиш да останеш. Обичаш ли музика?

— Много.

— Какво например?

Саша изреди някои от любимите си банди и Зий кимна, сякаш бе издържала изпит.

— Чувала ли си за Arcadia?

— Зий, по-кротко — обади се Джакс. — Няма как да й харесват твоите гръндж пънкари.

— Всъщност съм ги слушала. Британска банда са, но свириха във Филмор в Сан Франциско. С едни приятели се вмъкнахме без билети да ги слушаме.

Джакс я изгледа, сякаш я виждаше за първи път.

— Влязла си на концерт без билет?

— Искахме да си купим, но не пускаха хора под двайсет и една.

Последен беше Феникс. Така и не се усмихна.

— Имам чудесна идея как да не си навлечеш нови неприятности у Шрайвър.

— Как?

— Не се връщай там.

Преди да успее да отговори, иззад гърба й се чу нисък глас:

— Закуската ще изстине.

Саша неволно се обърна и едва не ахна на глас. На прага стоеше мъж с тъмна кожа и тъмни очи, облечен като в „Приказките на Шехерезада“. Имаше вид, сякаш всеки миг ще се метне на коня си, ще грабне ятагана и ще плячкоса някое село в името на Мохамед.

— Саша, това е Дякон, икономът ни — каза Джакс.

Интересно. Достатъчно бе странно, че имат иконом, но иконом с вида на Дякон вече беше прекалено.

— Здравей, Дякон. Приятно ми е да се запознаем.

Мъжът кимна еднократно, без да я погледне в очите.

После се врътна и излезе.

— Нещо лошо ли казах?

— Не, просто спазва традициите и не би погледнал жена, която не е от семейството му. Мавър е, първият ни Пургатор, прибрахме го по време на Кръстоносните походи. Кръстоносците убили жена му и дъщерите му и още не е простил на Бог, задето го е допуснал.

— От къде на къде мюсюлманин се нарича Дякон?

— Това му е прякор. От векове не ни оставя на мира, нали сме мръсни неверници, трън в очите му, та постоянно ни опява. Веднъж, преди около триста година, Кий го нарече Дякон и така и остана.

— Да сядаме да ядем — прекъсна ги Феникс.

Десетина минути по-късно Джакс вече се питаше защо беше решил, че ще е добре да запознае Саша с братята си. Трябваше да послуша Феникс, който го бе посъветвал да й поръча закуската в стаята си, а той да се срещне сам с останалите. Беше го предупредил, че не е изключено да настъпи пълна катастрофа. Седнал в другия край на масата, Феникс лапаше закуската си, без да обели и дума, но Джакс знаеше точно какво си мисли, както и че няма да пропусне да му напомни, че го е предупредил. Реши да го цапардоса веднага щом отвори уста. Но едва след като хубавичко срита останалите си братя.

Саша изглеждаше умопомрачително красива. Дългата й руса коса бе прибрана назад през някакво странно приспособление, така че се спускаше права и гладка до средата на гърба й, а стройната й фигура изпъкваше още повече в роклята, макар прибраното деколте едва да загатваше за очертанията на гърдите й. Направо сияеше и, подобно на рояк насекоми, които слепешката се блъскат, за да се приближат до светлината, братята му се надпреварваха за вниманието й.

Освен Феникс, който явно беше над тия неща.

Дякон както винаги упорито мълчеше, обикаляше масата, наливаше кафе и сок, но от време на време стрелваше по някой поглед към Джакс и безмълвно потвърждаваше пълния провал. Това естествено никак не помагаше. Дякон работеше за Мефисто, за да се научи на смирение, но и след осемстотин години не бе станал особено хрисим. Таеше гордост и смяташе, че е над всички и особено Мефисто. Не се свенеше да ги мъмри, но днес не отрони и дума.

Всъщност, както Джакс отбеляза наум, днес мърморенето му нямаше да свърши работа. Обикновено никой не обръщаше внимание на строгите му предупреждения за последствията от поведението им. Дори да им направеше забележка, че се държат като палячовци пред Саша, нямаше да ги озапти. Колкото повече напредваха със закуската, толкова по-шумни и неприятни ставаха, а Саша все повече мълчеше.

По едно време се обърна към него:

— Всеки ден ли се храните така?

— Не чак с такъв брой блюда, но Матилда и Ханс си ги бива. Харесва ли ти пирогът?

— Вътре има нещо като пилешко, но по-различно. Много е вкусно. — Тя отхапа още една хапка. — Какво е всъщност?

— Месо от гълъб — вметна Кий, преди Джакс да успее да си поеме дъх, за да отговори. И мигом се впусна в кулинарната история на гълъбите.

Едва бе приключил и Тай побърза да добави:

— Имам гълъбарник с пощенски гълъби. Знаеш ли, че пощенските гълъби се ориентират по това къде са се излюпили и където и да се намират по света, се опитват да се върнат у дома, дори да са от другата страна на океана. Купих си гълъби за разплод от един тип в Брюксел, но се налага да ги държа в клетка, иначе ще се опитат да се върнат в Белгия.

— Знаеш ли — включи се и Денис, — в Брюксел има един бар, където можеш да пиеш безплатно — той се ухили широко. — Стига да си платиш входа от петстотин долара.

— Най-готиният бар на света е „Черната орхидея“ в Лондон — възрази Зий. — Не една и две банди са тръгнали от „Орхидеята“.

— А знаеш ли, че си имаме оранжерия? — не се предаваше Кий. — Отглеждам орхидеи. — И той се впусна в обяснения за експериментите си, как бил разработил няколко нови разновидности.

Саша продължаваше да се храни и да слуша, сякаш никога не бе чувала толкова интересни неща.

Толкова беше различна от него. Търпелива, мила и внимателна. Идеше му да изкрещи на братята си да млъкнат най-после и да престанат да обсебват вниманието й.

Колкото повече време минаваше, толкова по-потиснат се чувстваше. Дори ако по някакво чудо решеше да остане тук, как би могла да оцелее — сред група загубеняци, които понятие си нямаха от нищо, истински сърдити призраци; и как щеше да понесе ежедневния сблъсък с изгубените души?

Когато почти приключиха, Кий се обади:

— Доста мислих и смятам, че най-доброто решение е не да пазим Саша от Брет, а да го накараме да стои настрана от нея. Трябва някак да го сплашим.

— Той уби Райли — каза Саша. — Съмнявам се, че иска да иде в затвора. Ако го убедите, че имате доказателство, може и да се получи.

— Мога да намеря снимка — въодушеви се Джакс. — Ще кажа, че съм снимал Дяволския рид с телефона си и случайно съм щракнал как бута Райли.

— Ще те пита защо не си отишъл в полицията — възрази Кий.

— Според училищните клюки са ме изритали от пансиона, понеже са ме хванали да пуша трева. Ще кажа, че предпочитам да не общувам с куките, така че няма да изпея за снимката, ако остави Саша на мира.

— Чакай — прекъсна го тя. — Няма ли да иска да види снимката?

— Със сигурност ще поиска, но М. може да ни набави снимка на всичко, което реално се е случило.

Всички бяха единодушни, че трябва да опита, и докато водеше Саша по алеята към колата, която Броуди бе изкарал отпред, го обзе надеждата, че може би ще се справят с Брет.

Задържа й вратата, а тя се обърна да хвърли още един поглед на къщата.

— Невероятна е! Като истински замък, с този сив камък и комини, кулички, пушено стъкло и капчуци в причудливи форми.

Докато пътуваха по лъкатушния път към главното шосе, тя не спираше да се оглежда и да любопитства. Джакс й обясни, че в малките каменни къщи живеят Лумините, че голямата каменна сграда е бивша мандра, която бяха превърнали в спортна зала, а дългата ниска сграда от розов гранит е учебната зала за жителите на планината.

Спуснаха се по-надолу и преминаха през тъмносините мъгли. Очите на Саша се ококориха.

— Досущ като мъглата в Сан Франциско, само дето е синя.

— Ако някой, който не е Мефисто или Лумина, тръгне нагоре по пътя, пътят ще се окаже задънен — ще вижда само гори и планини.

— Ами ако тръгне пеша нагоре? Няма ли да се блъсне в някоя невидима сграда?

— Не. Не мога да обясня точно, но къщите един вид съществуват само за нас.

— Така ли е и с Ада на земята? Затова ли никой не знае, че съществува — нито изследователите, нито онези, дето копаят за нефт?

— Точно така. Домът ни и Адът на земята съществуват в друго измерение на реалността, което малцина могат да видят. Раят и Адът са в трето измерение, което никой от нас не вижда, докато не му дойде времето. Никога не съм ходил в Ада и никога не съм срещал Луцифер. М. ни служи като посредник.

Той спря на паркинга пред училището, угаси двигателя и й подаде плик за писма.

— Вътре ти е актът за раждане. В него пише, че майка ти е истинският ти родител и че си родена в Москва. Имаш си и документи за гражданство и осигурителна карта. Всичко е съвсем истинско и се води, където трябва в държавните архиви.

От гърдите й падна огромна тежест. Искаше й се да му каже, че жестът му е невероятно романтичен, но се смути от Броуди, така че само се усмихна и каза:

— Благодаря, Джакс.

Тринадесета глава

Саша с изненада завари Брет в часа по английски език. Очакваше, че ще остане в болницата край смъртното легло на Тим не защото страда, а просто защото има извинение да не ходи на училище. Едва ли хранеше топли чувства към Тим. Брет бе изгубена душа, така че не можеше да изпитва скръб.

Той я изгледа кръвнишки и хвърли на Джакс поглед, изпълнен с толкова омраза, че стомахът й се сви. И съвсем й прилоша, като видя Аманда да седи до Брет. Тя умишлено отбягваше погледа й, не вдигаше очи от учебника си и нервно усукваше колието си — същата аметистова висулка, която Брет бе откраднал от чекмеджето на Саша.

Помнеше как баща й я беше донесъл, твърдеше, че я е купил от пастир на якове в Сибир, което, естествено, беше пълна измислица, но тя се бе престорила, че му вярва, и бе носила висулката всеки ден в продължение на година.

А сега висеше на врата на Аманда и като знаеше как се е озовала там, Саша се разкъсваше от мъка и яд. А бедната Аманда си нямаше и представа! Мислеше, че е подарък от момчето, което харесваше и на което съчувстваше, задето страда.

Когато седнаха, Саша чу Брет да разказва на Ист и Джулиан за Тим и да изиграва тревога и страх. Представяше си какво изпитва Аманда, докато го слуша. Когато се обърна да я погледне, видя, как лицето й се сгърчва от състрадание.

През целия час, докато разни ученици четяха откъси от „Преображението“, Саша не спря да мисли как да спаси Аманда от Гарваните.

Но когато удари звънецът, не беше измислила нищичко.

Денят течеше бързо и неусетно дойде време за обяд. Всички от тайфата, която предния ден се бе събрала в кафенето, отново седнаха заедно, а към тях се присъединиха и неколцина други, включително едно момче от отбора по ски, което доскоро беше най-добър приятел на Скот Гадняра.

Мейсън и Рейчъл изглеждаха смешно един до друг — той така едър, тя — така слабичка. Нещо се беше случило и между Томас и Ерин предната вечер, макар Саша да нямаше как да е сигурна. Двамата така се бяха вторачили един в друг, че не се сещаха да говорят с никого.

След обяда, преди началото на четвъртия час, Джакс тръгна да търси Брет, за да му покаже снимката, която М. бе изпратил на телефона му, и да му обясни как стоят нещата. Саша остана да крачи нервно пред шкафчето му и да го чака.

И докато чакаше и хапеше устни, се появи Аманда. Саша се усмихна в опит да се държи непринудено, макар че трябваше да полага усилия, за да откъсне очи от висулката на шията й.

— Здрасти, Аманда. Как е?

— Исках да ти кажа, че Брет се държи супер мило с мен. Мисля, че просто е много объркан. А сега, след като и баща му е толкова зле и може даже… да умре, ми се иска да му дам шанс.

— Разбирам.

— Така ли? — Аманда искрено се изненада.

— Разбирам колко е прекрасно да харесваш някого, който също те харесва.

Облекчението на Аманда бе така явно, че щеше да е смешно, ако не беше толкова трагично.

— Но все пак, Аманда, внимавай. Знаеш, че не го харесвам и си имам съвсем основателна причина. Не ставай Гарван. Ако трябва, го залъгвай известно време, но не ставай една от тях.

— Не е чак толкова страшно, Саша. Така де, признавам, че е малко странно, но пък не е речено, че трябва цял живот да съм член.

— Откъде знаеш?

— Брет ми каза.

Това вече беше прекалено.

— Ами ако те лъже? Ако те накарат да се откажеш от Бог и да се закълнеш да следваш Ерикс и се окаже, че точно това се случва?

Аманда сви рамене.

— Е, нали няма да се прекланям пред Сатаната или да стана вещица, вампир или нещо такова. Това е просто клуб като тайно общество в колежа. — Тя погледна към коридора. — Ето го. Трябва да вървя.

Саша се облегна на шкафчето на Джакс и загледа как Аманда настига Брет, как той я прегръща през раменете. Нима не виждаше какъв е? Беше толкова очевидно, и то за всички. Учениците не спираха да коментират баскетболния мач, как Брет се държал като пълен мухльо — да блъсне треньора така, а после да се нацупи и да си тръгне досущ като малко дете. Естествено бяха го изритали от отбора, а се носеше слух и че треньорът Гил го отстранил временно от отбора по ски. За по-малко от двадесет и четири часа популярността на Брет се бе стопила и вината си беше изцяло негова. А това, че Аманда продължаваше да го харесва, направо я съсипваше.

— Готово — прошепна Джакс в лявото й ухо.

Тя се извъртя към него.

— Сериозно ли?

Той кимна.

— Брет няма да те тормози повече. Направо полудя, когато му показах снимката. — Джакс се взря в лицето й и рязко смени темата: — Какво има?

Но Саша предпочиташе да не обяснява — най-много отново да чуе лекция за свободната воля и колко безсмислено е да се намесва. Така че изправи гръб, усмихна се и отвърна небрежно:

— Няма нищо. Тревожех се и стисках палци всичко да мине както трябва.

— Мина даже по-добре от очакванията ми. — Погледът му обиколи все още пълния коридор. — Имаме още пет минути до началото на часа. Какво ще кажеш да станем невидими и да се измъкнем?

Това звучеше далеч по-примамливо от тревогите й по Аманда.

— Чудесна идея.

Той я хвана за ръката, двамата се вмъкнаха в една празна стая зад ъгъла и изчезнаха.

В часа по история Роуз почука на вратата и направи знак на Саша и Брет да излязат навън. В коридора тихо им съобщи:

— Госпожа Шрайвър се обади от болницата да съобщи, че състоянието на господин Шрайвър се е влошило. Искаше да кажа на Брет, но предположих, че ще иска и ти да знаеш, Саша. Предположението й беше грешно, но Саша не каза нищо. Двамата я последваха до канцеларията и се подписаха, че ще отсъстват през останалата част от деня, после тръгнаха обратно по коридора.

— Ще ходиш ли в болницата? — измърмори той, без да я поглежда.

— Само заради Крис. Не знае, че Тим ме е ударил снощи. Все още вярва, че в онова болнично легло лежи баща му, така че ще ида заради него — и тя тръгна напред.

— Крис стана Гарван преди три часа.

Саша се закова на място, после се обърна, така разтреперана, че гласът й изтъня.

— Лъжеш. Никога не би го направил.

— Господин Бруно отиде в болницата и му каза, че може да спаси живота на баща си, ако стане един от нас. — Той поклати бавно глава, сякаш я съжаляваше. — Кога ще се събудиш и ще разбереш, че Ерикс винаги печели? Винаги ще изберат него.

— Но не всички.

— Напротив, всички. Хората искат разни неща, искат ги силно, а ти се самозалъгваш, ако си мислиш, че можеш да спреш някого да дойде при нас.

— Но мога да опитам. Длъжна съм да опитам.

— Със същия успех можеш да хвърлиш капка вода в горски пожар. Никой не е имунизиран. Никой. Даже и баща ми, господин Добродетелния. Цял живот плюска като ламя, а после седна да се притеснява, че ще ритне камбаната и мама ще изрита Крис на улицата. Бруно му обеща, че ще е жив поне докато Крис не стане на възраст да живее сам.

— Защо го мрази толкова?

— Баща ми си имал гадже в Русия. Умряла при раждането на Крис, а той го доведе у дома и каза на мама, че трябва да го гледа като неин. Хората вечно оплескват нещата, а после хленчат или пък точат лиги по нещо, което не могат да постигнат сами, така че Ерикс им го обещава. Крис си продаде душата, за да спаси живота на татко, понеже си знаеше, че ако старият вземе да пукне, ще трябва да рови по кофите, за да не умре от глад. — Той навря лице в нейното. — А ти какво можеш да предложиш на такива като баща ми и Крис?

— Истината.

— И си мислиш, че това ще свърши работа на Крис? Че истината ще спаси баща ми?

— Щеше да ги спаси, ако бяха наясно с нея, преди да продадат душите си. Обещанията на Ерикс са лъжа, примамка за отчаяни хора.

— Най-голямата ти грешка е, че не схващаш, че всички са отчаяни. Ерикс трябва само да разбере какво точно искат и да им го обещае. Почакай само и ще видиш колко от новите ти приятелчета ще предпочетат истината.

В този момент сякаш покривът на училището се продъни и от ясното небе я удари мълния от ярост. Тя го сграбчи за врата, бутна го с всичка сила и заедно полетяха към шкафчетата. Притисна го назад, стиснала шията му, без да обръща внимание на дращещите я ръце, на отчаяните му ритници. Искаше да го убие, още сега, за да не може да разпространява лъжите на Ерикс пред другите.

Когато Саша не се върна да си вземе раницата, Джакс се изправи и излезе от стаята под претекст, че му е лошо, за да не би Бруно да заподозре нещо. Но още щом излезе в коридора и се насочи към канцеларията, сърцето му спря. Саша бе сграбчила Брет за шията и го бе притиснала към шкафчетата — стана му ясно, че е пресякла границата между Анаво и Мефисто. Знаеше, че ще се случи, че е неизбежно, но не беше очаквал да е толкова скоро. Всичко бе заради целувките, но колкото и да му се искаше да се почувства гузен, вина така и не го обхвана. Вместо това се възхити на яростта и решителността й — изглеждаше великолепно.

Но само след миг се усети, че разполага само с няколко секунди, преди друг да излезе в коридора и да ги види, така че побърза да се транспортира при тях, да освободи шията на Брет от ръцете й и да я отмести настрани.

— Мирувай.

Изгубил съзнание, Брет се свлече на пода и Джакс се приведе над него, положи длани върху тялото му, за да излекува нараняванията по шията и ларинкса. После хвана Саша за ръката, задърпа я към първата врата по пътя им, която се оказа стаята на момичета, и докато вратата се затваряше зад гърба им, изтри паметта на Брет и го събуди. Вероятно щеше да се чуди как се е озовал на пода, но не за дълго. Щеше да си вземе раницата, да иде в болницата и така и да не разбере колко близо е бил до смъртта.

Джакс заключи вратата с поглед, после се обърна към нея. Саша стоеше изпъната в червената си рокля и черни ботуши, сините й очи пламтяха от справедлив гняв, а гърдите й се издигаха неспокойно. Никога не бе изглеждала по-прелестна.

— За малко да го убиеш. Това не бива да се случва, нали разбираш?

Тя кимна.

— Защо му скочи така?

Саша тихо му разказа какво се е случило.

Когато приключи, Джакс не знаеше на какво да се чуди повече — че не плаче или че не се опитва да се измъкне и да хукне след Брет, за да довърши започнатото.

— След като и Крис е преминал от другата страна, вече няма причина да се връщаш в онази къща. Ще ти приберем нещата и ще те преместим при нас в някоя свободна спалня.

— Не. Оставам тук. Искам да разбера какви са плановете на Бруно за Мелани. Ако Тим умре, тя няма да се отдели от Бруно. Може даже да замине с него за срещата.

— Не мога да ти позволя, Саша. Ако разберат, че си Анаво, всичко ще приключи.

— Няма да разберат, защото няма да събудя подозренията им. Не ме е страх от Бруно. Ще ми се да го убия.

— Но той ще го долови, както долавя и страха, и няма да спре, докато не разбере причината.

— Искам да разбера къде ще е срещата, защото веднъж узная ли, вече няма да имате нужда от Бруно.

— И какво ще стане тогава? Все така твърдо ли си решена да се откажеш от Мефисто и да си бъдеш както преди?

— Не знам. И в момента не мога да разсъждавам като хората, понеже съм впрегнала всички сили, за да се овладея и да не погна Брет.

Джакс се бе упражнявал да контролира инстинктите си десетилетия наред. А ето че в лицето на Саша се сблъскваше с нов проблем.

— Върни се в стаята, вземи си раницата и си тръгни. Ако Бруно те заговори, отговаряй, без да го поглеждаш, и се постарай да мислиш за каквото и да било друго, но не и колко го мразиш. Ще се справиш ли?

— Мисля, че да.

— Ще те чакам пред вратата.

Той отново я хвана за ръката и я преведе през коридора, а после зачака пред вратата. Дано, о дано успееше да излезе, без да се нахвърли срещу Бруно. Вярно, че беше невероятно силна, но не би могла да се мери с един Ския. В мига, в който се показа през вратата, той се огледа бързо, увери се, че в коридора няма никой, после я дръпна в прегръдките си. След пет секунди бяха в бойната зала.

— Защо сме тук?

— Всичко се промени, Саша.

— Под всичко имаш предвид мен, нали?

— Ами горе-долу, да. — Той натисна бутона на интеркома и само след минута всички бяха при тях, а очите им пробягваха ту към него, ту към Саша.

Кий явно идваше от оранжерията. Бършеше калните си ръце и гледаше мрачно.

— Казвай.

Джакс заразказва какво се бе случило току-що, усещайки бушуващите емоции на присъстващите, особено на Феникс.

Щом млъкна, Феникс се обърна към Саша:

— В никакъв случай няма да се връщаш там. Това е като да оставиш агне в бърлогата на вълк.

— Обаче агне със зъби — намеси се Кий с особена усмивка, а очите му не се отделяха от Саша. — Значи се опита да убиеш изгубена душа, а? И как се чувстваш сега? Яд те е, че не успя да го довършиш? Или си гузна, задето си пожелала нечия смърт?

— Изобщо не се чувствам гузна. — Саша се обърна към Феникс. — Ако се върна, има вероятност да открия къде ще бъде срещата на Ския.

— Ще следим всеки ход на Бруно, а можем да направим същото и с Мелани. Безсмислено е да се връщаш, няма да го допуснем.

— А аз нямам ли думата? Ами свободната воля?

Феникс се приближи към нея. Личеше си, че едва се сдържа.

— Ако да имаш свободна воля, означава да умреш, тогава по дяволите свободната воля. Опиташ ли се да си тръгнеш, ще те заключа и ще те спра със собствените си ръце.

Без да съзнава, че с въпроса си събаря стената, около която братята нерешително пристъпваха на пръста вече няколкостотин години, Саша полюбопитства:

— И Джейн ли се е променила като мен? И тя ли се е опитала да убие някого?

Феникс се закова на място и залитна, сякаш го беше зашлевила. Никой не продума, всички чакаха какво ще каже. Лицето му стана тебеширено.

— Джейн беше… — той преглътна. — Не можеше да ходи. Излъгах те за сестра й. Не беше болна. Съвсем наред си беше, докато не врече душата си, защото й бяха казали, че само така ще може да излекува Джейн.

Джакс го зяпна невярващо. За първи път чуваше, че Джейн не е можела да ходи. Хвърли поглед към останалите, които бяха точно толкова смаяни.

— Когато я открих, онази вечер на бала, беше в друга зала, със старите дами, седеше сам-самичка. Стори ми се странно, но бях толкова въодушевен, че съм открил Анаво, че не се замислих кой знае колко. Докато не я помолих да се изправи. Бях замразил всички, освен нея и онзи Ския.

— Не можете ли да замразите Ския?

Той поклати глава.

— Нито пък Анаво. А по-късно, когато отидох да я видя, й казах, че мога да излекувам краката й, но тя дълго време не ми позволяваше да я докосна. Истинска дъщеря на аристократ, безкрайно порядъчна, дори когато беше сама с мъж в стаята си.

— Значи не си я целувал в продължение на два часа още на първата ви среща, както направи Джакс?

— Не, случи се много по-късно, чак след няколко седмици. Отблъскваше я не само мисълта за Мефисто, за Ерикс и всичко останало, но и беше ужасно разстроена, че съм закарал сестричката й в Ада на земята. Когато най-после ми разреши да я излекувам, преживяването бе по-скоро горчиво, отколкото сладко, понеже вярваше, че именно недъгът й е причината да изгуби сестра си. Исках да разбере, че — да, сестра й действително го бе направила заради нея — но само, за да не се нарушава общият образ на съвършенството, понеже бяха толкова красиви, толкова прелестни заедно. Именно суетата я бе тласнала, но Джейн отказваше да го приеме. А аз исках да го разбере. Исках да се промени, да стане като мен, за да може да го проумее. И когато М. ми каза да я целуна, го послушах, но тогава времената бяха други.

— И какво, нямаше достатъчно слюнка ли?

Феникс поклати глава.

— Тя почти не се промени. Тогава ми хрумна гениалната идея, че ако поставя знака си върху нея, промяната ще се ускори и вече няма така да се колебае.

— Значи едва си я убедил да я целунеш целомъдрено по бузата, а после изведнъж ти е позволила да спиш с нея?

— Пропускам някои неща. Но в отговор на първоначалния ти въпрос — тя загина почти веднага, така че не, не се е променила като теб и никого не се е опитвала да убие. Просто не живя достатъчно дълго, за да има възможността да направи това, за което бе родена. И няма да позволя същото да се случи и с теб.

Саша огледа останалите, после се обърна към Джакс.

— Не сте знаели, така ли?

Напълно онемял, Джакс само поклати глава.

— Мъже — изсумтя възмутено тя и отново се обърна към Феникс. — Никак не ти беше лесно да го споделиш, а?

— Ако те накарам да разбереш защо отказвам да се върнеш, значи си е струвало.

— Разбирам — тя се облегна на стената, приела поражението. — Прав си, не си струва риска, да не говорим, че ще се чувствам отвратително. А така или иначе, след като ги приберете, ще трябва да се върна тук. Няма къде другаде да ида.

— Можем да те закараме в Русия, при майка ти — възрази Кий. — Документите ти са изрядни, което вероятно трудно ще й обясниш, но все ще измислиш нещо. Винаги има вариант. Естествено предпочитаме да останеш при нас, но не и защото нямаш избор.

Телефонът на Тай иззвъня. Той припряно отговори, кимна в съгласие, после каза:

— Ясно — и затвори. Огледа всички им. — Двойникът на Тим е готов.

— Всички ли сме наясно с програмата, или да си я преговорим? — попита Кий.

Никой не пожела да преговаря.

— Тогава да действаме.

— Ами Саша? — попита Джакс.

Най-големият му брат я погледна замислено.

— Докато не стане една от нас, не може да участва в акция.

— Тогава ще я заведа у Шрайвър да си прибере нещата.

— Или всички, или никой. Знаеш правилата, Джакс.

Чудесно ги знаеше. И колкото и да му бе неприятно да я остави точно сега, нямаше избор.

— Ще ви чакам във фоайето — каза той на Кий и протегна ръка към Саша и раницата й. Две секунди по-късно бяха в стаята му, но той така и не я пусна. Хвърли раницата, притегли я в прегръдките си и я целуна. Дълбоко.

Когато я пусна, тя вдигна към него сънени очи, които рязко се разшириха, като че ли от изненада.

— Джакс, чак сега схванах какъв е проблемът на Феникс.

— Докато те целувах, си мислила за Феникс?

— Мислех си колко сте различни и изведнъж разбрах защо се чувства толкова нещастен. Защото се е променил наред с Джейн, но когато тя е загинала, е спрял да се променя. Не е можел да се върне към предишното си състояние, но е нямало как и да продължи да се променя. Вече гледа на нещата по друг начин, затова и не му хрумва да си търси случаен секс, понеже нещата вече не се въртят единствено около него. — Тя го изгледа изпитателно и добави тихо: — А въпросът ти снощи е провокиран от собствената ти промяна — променяш се със същата скорост, с която и аз.

Знаеше, че е права. Но не знаеше дали промяната е трайна. Ако тя си тръгнеше и се върнеше към предишната си същност, дали и с него щеше да стане така? Дали промяната у Феникс се бе запазила, защото Джейн бе загинала?

Той се замисли за миг, но после реши, че няма значение. Дори да се окажеше, че промяната е завинаги и че през остатъка от вечността ще е далеч по-нещастен, отколкото през изминалите хиляда години, пак нямаше да съжалява. Нали сега беше с него, важното бе да се наслаждава на всеки миг от присъствието й, докато не го загубеше.

И макар братята му да го чакаха, той приведе глава и отново я целуна.

Два часа по-късно, когато Джакс се обади да й каже, че я чака в колата отпред, Саша решаваше задачи по математика.

— Да идем да ти приберем нещата, докато останалите Шрайвър са в погребалния дом.

— Веднага идвам. — Тя си грабна палтото, излезе от стаята, но по пътя към стълбите зави в грешната посока и коридорът изведнъж свърши със стена.

Джакс отново звънна.

— Къде си?

— Изгубих се.

— Затвори очи и си представи, че си тук, до колата.

Саша спря и направи точно както й бе казал. Дявол да го вземе, как само й се зави свят! Когато отвори очи, се оказа, че е отвън, но вместо до мерцедеса, се бе озовала върху предния капак.

Скочи леко в снега и отвори вратата на колата. Отвътре я посрещна гръмкият му смях. Досега не го беше чувала да се смее така и веселостта му я зарази, смехът му я изпълни с радост, и вече беше трудно да се преструва, че му се сърди, задето й се присмива.

— Не знаех, че мога такива неща. Как го направих?

Той се разсмя още по-силно.

— Не особено добре. Казах да си представиш, че си… до колата.

Джакс спря да се смее едва когато преполовиха обрамчената от трепетлики алея, но усмивката остана да краси лицето му.

— Докато не станеш безсмъртна, ще можеш да го правиш само в рамките на планината, което не е толкова лошо — той едва се сдържа да не се разсмее отново. — Иначе кой знае къде ще се озовеш.

— Страшно готино беше. Ще се поупражнявам, като се върнем.

Той я погледна с развеселени очи.

— Хареса ти, а?

— Върховно е.

Влязоха в Телюрайд и Джакс спря пред дома на Шрайвър. Саша отключи с ключа, който криеха в задната част на къщата.

— Докато си прибираш багажа, ще поразгледам тук-там дали няма да намеря някаква следа за срещата на Бруно.

Саша приключи за по-малко от четвърт час и завари Джакс да рови из чекмеджетата в спалнята на Тим и Мелани.

— Намери ли нещо?

— Нищичко.

Саша надникна в дрешника.

— Накупила си е разни нови неща — отбеляза тя.

Джакс се приближи.

— Както не пропускаш да ми напомниш, аз съм мъж. Дрехите й ме интересуват по-малко и от онзиденшен хляб.

— Не става дума за дрехите, а за това, че са нови, още с етикетите, а и са все неща, които не може да носи в Телюрайд през декември. За по-топло време са.

— Може да се кани да иде на круиз. Или да скокне до Бахамите. Не е казано, че ще замине с Бруно.

— Няма пари за пътешествия. С Тим вечно се караха за пари. Отчасти затова се дразнеше толкова на присъствието ми, явявах се допълнителен разход.

Джакс отново погледна дрехите и поклати глава.

— Права си, че може да е следа, но по това време навсякъде из южното полукълбо е топло.

Саша се напъха в дрешника и отмести няколко чанти, обувки и мръсни дрехи, подтиквана от мисълта, че тя самата постоянно криеше от любопитната си майка разни неща под закачалките. Откри нова пътна чанта, все още с етикет, и я вдигна, за да надникне вътре.

— „Драмамин“. Слънцезащитен крем. Някакво криминале — тя вдигна очи. — И пътеводител за ресторантите в Кий Уест.

— Силно съм впечатлен! — възкликна Джакс. — Ще накарам Зий и Броуди да проверят всички резервации в Кий Уест за следващия уикенд.

— Може би няма да е зле да прегледат и чартърните лодки.

— Защо смяташ, че би наел лодка?

— Заради драмамина.

— Какво е това?

— Хапчета срещу морска болест.

Очите му се разшириха.

— В такъв случай задължително трябва да проверят и лодките. — Той хвърли поглед през рамо. — Трябва да се измитаме, преди някой да се е върнал.

— Готова съм.

Тъкмо се върнаха в стаята й, за да вземат куфарите, когато на вратата се позвъни.

— Чакай тук — каза Джакс и изчезна. След част от секундата се върна. — Отвън има някакъв тип от „Фед Екс“ разтоварва кашони на верандата.

— Сигурно са нещата ми от Оукланд.

Слязоха долу, Саша отвори вратата и действително видя името си върху първия кашон. Реши да приеме за добър знак, че вещите й пристигат точно когато си тръгваше. Докато Джакс товареше нещата в колата, тя драсна една бележка и я остави на кухненската маса. Кратко, простичко и крайно неясно, написа, че ще живее другаде, докато не намери начин да отиде при майка си в Русия.

Тръгнаха към планината. Когато преминаха през мъглите, Саша се запита колко ли време ще остане горе. По-малко от седмица? Или цяла вечност?

Джакс я погледна печално — в главата му се въртеше същият въпрос.

Джакс не можа да заспи, което беше крайно нетипично. Обикновено си лягаше, обръщаше се веднъж и мигновено заспиваше. А тази нощ зяпаше тавана и не можеше да накара мозъка си да изключи.

Вечерята бе преминала далеч по-добре, отколкото закуската. Саша не спря да задава въпроси за прибирането на Тим, а и братята му най-после се бяха укротили. Не след дълго се държаха както обичайно, шегуваха се, коментираха предстоящата акция, спореха за футбол, мусеха се на мърморенето на Дякон и хвалеха Ханс, когато дойде да провери дали храната им се услажда.

След вечерята двамата със Саша се качиха горе и известно време постояха в стаята му — Джакс не можеше да спре да я целува — докато не се появи Матилда и не й напомни да си оправя багажа. Лично тръгна подире й, шумолейки с рокля, уж за да й помогне, като не спираше да дърдори, че онази стая на третия етаж в розово и кафяво ще е чудесна за нея.

След трийсет минути се върнаха, а Дякон и друг един от Пургаторите, Алфред, влачеха нещата на Саша. Матилда обяви, че горе било твърде тихо и „бедното момиче“ нямало да може да мигне. И преди Джакс да разбере какво става, малката спалня до неговата всекидневна — същата, в която никога не сядаше — се напълни с мебелите от розово-кафявата спалня, а Матилда се зае да разопакова багажа и да дава наставления на Дякон, който не измени на дежурното си неодобрение.

В един момент Дякон не издържа и влетя в стаята на Джакс, за да му заяви в типичния си надут стил:

— Крайно неприлично е жена, която не ви е съпруга, да спи в една и съща къща с мъже, които не са й братя. Ще я отведа да живее с жената Лумина, която работи с компютъра.

— Не.

— Не бива да се настанява на този етаж от къщата. Ще я върна обратно на горния етаж.

— Не.

— Това ли е окончателният Ви отговор?

— Не й е никак лесно, Дякон. Няма смисъл да будува от страх. Ако й е по-спокойно да е близо до мен, значи така ще бъде.

Но докато лежеше в леглото, знаейки, че Саша е на по-малко от трийсет метра зад две тънки стени, му стана ясно защо Дякон бе настоявал толкова. От една страна, защото в очите му подобна уредба бе непристойна, но и защото е бил наясно, че Джакс ще се разкъсва, че е толкова близо до Саша и същевременно толкова далече. Очевидно се опасяваше, че няма да съумее да се държи като истински джентълмен.

И ако не беше знакът, който неминуемо щеше да остави върху нея, май беше съвсем прав.

Но никога не би го направил, при положение че Саша се колебаеше дали да остане.

След още час въртене Джакс стана, навлече долнището на анцуга си и отиде до стаята й. Почука и при звука на гласа й, открехна вратата. Саша лежеше в тъмното с широко отворени очи.

— Добре ли си?

— Не мога да заспя.

— Страх ли те е?

— Не. Но не мога да спра да мисля.

— За какво?

— За теб.

Опиянен от уханието й, Джакс неволно пристъпи към леглото и тя с готовност отметна завивките. Легна, тя се сви плътно до него и след пет минути вече спеше. А след по-малко от минута спеше и той.

Четиринадесета глава

На следващия ден Брет и Крис не бяха на училище. Ерин се изненада, че и Саша не си е останала у дома.

— С леля ми никак не се харесваме, а очевидно и Брет не ми е особено симпатичен — отвърна Саша съвсем искрено. — Предпочитам да съм тук.

Както и очакваше, отговорът й мигом се разпространи и никой друг не се поинтересува, какво прави на училище. Малко преди математиката Аманда дойде да я попита как е Брет.

— Предполагам, че е добре. Май не съм говорила с него, откакто баща му почина.

— Защо?

Саша започваше да се дразни от непонятното заслепение на Аманда по лишения от душа убиец, така че отговорът й прозвуча малко остро:

— Защото не мога да го гледам.

— Не ти ли е жал за него, че баща му почина?

— О, жал ми е — въздъхна Саша. — Жал ми е за цялото им семейство.

Аманда си отиде на чина.

Беше петък и докато пътуваха към планината след училище, Джакс предложи:

— Дай да не мислим за училище, нито за Шрайвър или за каквото и да било друго, а да си прекараме добре уикенда.

— Звучи примамливо — усмихна се Саша. — Ти какво ще кажеш, Броуди?

От задната седалка се чу някакво мърморене, което подозрително наподобяваше на нещо от „Стар Трек“.

— Мили боже — възкликна Джакс.

— Какво има? — попита тя.

— Броуди е хлътнал по Джени Браун, което е в разрез с правилата на Лумините. Забранено им е да се навъртат около хората точно по тази причина. Привържат ли се, трудно го преодоляват. Сигурно десет години ще страда по нея и няма да погледне нито едно от момичетата в планината, защото ще е обсебен от мисълта за Джени.

Саша хвърли поглед към Броуди, който зяпаше през прозореца, очевидно глух за всичко.

— А не може ли Джени да стане Лумина? — обърна се тя към Джакс.

— Няма нужните качества. Трябва да притежава божествено начало. Трудно ми е да го обясня, но ако го има, веднага ти става ясно.

— Може пък Броуди да вижда нещо, което ти убягва.

Джакс надникна в огледалото за обратно виждане и въздъхна.

— Дано. Ще проверя, но не му казвай.

— Та той те чува.

— Ами. Сложил си е слушалките.

Стигнаха къщата и през остатъка от следобеда ядоха курабии и гледаха „Шесто чувство“ с Матилда и Ханс, които не спряха да се смеят. А вечерта Саша разгроми Джакс на „Убиец на демони“.

В събота я заведе на ски. Саша се зарадва колко по-добре се справяше от предния път.

— Явно заради наченките на Мефисто в мен — заяви тя, когато слязоха от лифта при Ревелейшън Боул, където бяха пистите за напреднали.

— По-скоро заради професионалния ми инструктаж — възрази Джакс и я изпревари.

Тя се спусна да го гони и едва по средата на черната писта осъзна, че лети по почти вертикален склон.

Вечерта Зий й посвири на пианото и Саша се разплака от възторг.

В неделя Джакс я поведе на официална обиколка на планината, конюшните, работилницата за мотори на Феникс, спортната зала в бившата мандра, учебните стаи в сградата от розов гранит, и накрая — една от къщичките на Лумините. Вътре живееше мила закръглена стара дама на име Танси с вид на най-добрата баба на света. А къщурката бе като извадена от приказка на Дисни, мъничка, старомодна и очарователна, отвън боядисана в меко синьо, а отвътре в маслено жълто.

— Чудно си живея тук, в планината — подхвана Танси с тежък южняшки акцент, — но понякога ми домъчнява за Чарлстън и Денис винаги ми угажда. Отиваме във Вермонт и хапваме скариди с булгур, а после се разхождаме на брега на океана. Обичаш ли океана?

Саша кимна.

— Израснала съм в Сан Франциско и Оукланд.

— Тихият океан е приятен, милинка, но в Атлантическия можеш и да поплуваш. Защо не дойдеш с нас следващия път? Ще ти харесат скаридите с булгур.

— Сигурна съм — Саша излапа поредната маслена курабия. — А с какво се занимаваш тук?

— Посрещам новите. Дойде ли нов Лумина или Пургатор, известно време остават при мен. Грижа се за тях, докато не се почувстват като у дома си. Ако решиш да останеш тук и да живееш при нас, и ти ще отседнеш при мен за малко. Как ти звучи?

Саша стрелна Джакс с поглед. Танси беше безкрайно приятна, но ако я принудеха да се отдели от Джакс, май никак нямаше да й хареса живота в планината.

— Първо да видим как ще тръгнат нещата — отвърна спокойно Джакс. — За момента Саша е само на гости.

— Дано останеш. Много си хубава. Почти колкото Райли. — Танси извърна глава и подвикна. — Ангелче, искаш ли да видиш гостенката?

Саша буквално зяпна, когато Райли излезе от кухнята и й се усмихна.

— Здравей, Саша.

— Здрасти, Райли.

Райли се настани на пъстрия диван до Танси.

— Много съжалявам за миналата седмица. Дано не съм ти изкарала акъла.

— Няма нищо. Май разбирам защо го направи. Тук добре ли се чу… — Опа, май не беше много уместно да пита мъртво момиче дали се чувства добре. — Тук нормално ли вървят нещата?

— Все по-добре. В момента се опитвам да реша с какво точно да се занимавам. Чудя се между работа в библиотеката и счетоводните книги на Кий.

— Обичаш ли да четеш?

Райли кимна.

— Ако си избера библиотеката, ще мога да си поръчвам всякакви книги.

— А кое му е лошото?

Райли сбърчи нос.

— Че ще трябва да бърша праха от всички томове.

Разсмяха се задружно и гостуването се попроточи.

Вечерта, сгушена в прегръдките му, Саша попита:

— Тук ти харесва, нали?

— Понякога си мисля, че наистина щеше да ми харесва, ако не бях толкова неспокоен. Но идилията, която си създават Лумините, по-скоро ми напомня колко различно е при мен. Веднъж, преди много години, нещо превъртях и изгорих няколко къщурки. Шокирах ли те?

— Не.

— Никой не ми се разсърди, естествено. Вдигнаха си ги отново и не спряха да се молят за мен, докато си излежавах шестте месеца самота на Кианос.

Саша го прегърна силно и скоро и двамата се унесоха.

В понеделник вече Саша беше сигурна, че без солидна доза успокоителни няма да преживее раздялата с Джакс. Все по-често се замисляше дали действително да не остане с него и братята му, да приеме безсмъртието, а с него и Джакс за свой вечен партньор, но нещо я спираше. Работата му вече не я тревожеше, дори разбираше, че е наложителна. А че бяха синове на Ада й се струваше по-маловажно от факта, че притежаваше уникалната способност да спаси един от тях и да му даде шанс да заслужи Рая.

А и така бе хлътнала по Джакс, че не можеше да си представи да изпита такива чувства към другиго.

Мислеше и за майка си, чудеше се какво ли става, тревожеше се, но така и не получи друг имейл, нито обаждане, нищичко, което да я успокои. Докато пътуваха към училището, попита Джакс дали ще може да вижда майка си, ако остане с него — отговорът му бе отрицателен, трябвало да скъса всякакви връзки с външния свят. Това я стресна, но не оттам идваше колебанието й.

Започнаха часовете, а тя не успяваше да се съсредоточи, мислеше за изпитите, които започваха на следващия ден, за Коледата, която беше само след три дни. Мефисто почти бяха приключили с плана за нападението на Ския и щом станеха съвсем готови, щяха да отведат Бруно и изгубените му души, а след това да изчезнат. Джакс щеше да се върне в планината, Луцифер щеше да изтрие паметта й за всичко, свързано с него, а заедно с това и всичките й чувства. Щеше да го помни единствено като момче, с което известно време е учила в един клас. Ако пък поискаше, Луцифер можеше да й вземе и Анаво.

Късно следобед Аманда спря край шкафчето й я попита дали ще ходи на мача същата вечер.

— Там ще съм. Искаш ли да седнем заедно?

— Много ще ми е приятно, ако нямаш нищо против.

— Естествено, че нямам.

— Как е семейството?

— Добре са — излъга Саша. Не беше говорила с никой от тях от миналия вторник.

— Мислех си, че Брет ще ми се обади, но не съм го чувала.

— Радвай се! — Саша метна раницата на гърба си. — Ще се видим довечера, Аманда. — Докато се отдалечаваше, й мина през ум, че Аманда не би имала нищо против да й отиде на гости, което я подразни. Явно бе, че желанието й няма нищо общо със Саша — просто си търсеше извинение, за да отиде у Шрайвър и да се види с Брет.

Никой не знаеше, че вече не живее там, и се надяваше никой да не разбере. След ваканцията щеше да замине за Русия и вече нямаше да има значение, но за момента не искаше да я разпитват къде се е преместила.

Никой от семейство Шрайвър не й се беше обаждал, откакто бе напуснала къщата, така че се изненада, като видя Крис да я чака пред училището. Призля й при вида на сенките под очите му и го поздрави, без да го поглежда.

Колкото и да бе странно, първият му въпрос беше къде се е преместила.

— Какво значение има?

— Питам, защото майка ми се интересува дали не мога да дойда при теб, без значение къде.

— Не, няма начин. Няма място. — Ама как лъжеше само! — А и съм на гости, не е удобно да водя друг човек.

— При Ерин ли си отишла, или при Рейчъл?

— Не — тя въздъхна и загледа емблемата на Колорадския университет върху блузата му с качулка. — Мелани не може да те изрита, Крис. Ако се опита, иди в полицията.

— Предпочитам да дойда при теб.

— Гадно е в онази къща, а?

— Отвратително. Погребението на татко е утре, в случай че те интересува.

Не я интересуваше, затова не отговори.

Крие бръкна в джоба на суичъра си и извади пощенски плик.

— Остави го куриер. Майка ми заръча да го използвам като повод да се видя с теб.

Беше от майка й. Саша го пое, без да вдига поглед към очите му.

Крие понечи да се обърне, но се поколеба.

— Така ми се иска да не му бях повярвал.

— Знам. И на мен също.

Той сви рамене.

— Не че Бог е направил нещо за мен. Голяма работа, че и Ерикс ме излъга. Една и съща лъжа, само дето името е различно. — И той си тръгна, без да каже довиждане.

Саша отвори уста да го повика, но размисли. Вече го бе изгубила, все едно бе мъртъв.

Погледна писмото. Интересно защо майка й бе решила да пише писмо вместо имейл. Разкъса плика и отвътре изпаднаха паспорт и два самолетни билета — единият от Телюрайд до Денвър, а другият от Денвър до Санкт Петербург, Русия.

Миличка Саша,

Уредих да можеш да дойдеш при мен в Санкт Петербург за Коледа, а после да останеш, докато дойде време да започнеш университета. Вече съм те записала в училище и наех апартамент в една прекрасна стара сграда. Вземи само един куфар, останалото ще купим, когато пристигнеш. Продадох пръстена на баща ти на един колекционер, и това ни спаси, така че се надявам да ми простиш. Намерих и купувач за картината, който иска да я подари някому за Коледа, така че ще те помоля да ми я изпратиш по куриер веднага щом получиш писмото. Скоро ще се видим.

Мама

Странна бележка, направо студена. В главата й се заблъскаха хиляди мисли. Как ли се е сдобила с паспорт, който имаше вид на истински? И как точно е уредила Саша да може да иде в Русия? Та нали майка й не знаеше, че вече има документи? И защо не й беше писала имейл, нито й се беше обадила, поне колкото да я зарадва? А най-странното бе, че се беше съгласила да продаде картината. Ами Ерикс? Нима се бе отказал от нея? Той ли беше купувачът? Саша изстина при тази мисъл.

— Какво е това? — чу гласа на Джакс, който се приближаваше.

Тя му подаде писмото и той набързо го прочете. Погледна я със странно изражение.

— Продала е картината.

— Предполагам е имала нужда от пари, Джакс.

— Да, вероятно.

— Фалшификата ли ще изпратим?

Той кимна.

— Не можем да рискуваме оригиналът да попадне обратно в реалния свят, където Ерикс може да го докопа. Ще пратя някой от Лумините да го занесе в куриерската служба веднага щом се приберем и още вдругиден ще е при нея. — Той й върна билетите и писмото и заобиколи до шофьорското място.

Саша влезе в колата и веднага забеляза напрегнатата му челюст.

— Сега поне не се налага да се чудя какво да излъжа за акта за раждане.

Джакс не отговори.

— Джакс?

— Иди да намериш Броуди и да тръгваме.

— Моля те, Джакс, не можеш ли…

— Веднага, Саша! Върви!

Ако не беше толкова разстроен, щеше да му каже, че никак не й е приятно да й крещят, но като видя, че е на път да получи удар или да избухне в сълзи, излезе от колата и тръгна да търси Броуди, който най-вероятно се беше отплеснал с Джени в стаята на клуба по фотография.

Джакс измъкна телефона от джоба си и едва набра номера с треперещи пръсти. Когато Кий вдигна, попита направо:

— Готово ли е копието?

— Андре го приключи в петък вечерта и оттогава съхне. Канех се да се свържа с Ерикс довечера, да му кажа, че сме я намерили и да питам каква точно услуга има предвид. Не че му вярваме, че действително ще предложи услуга, нито пък ни пука. Така или иначе е само повод да го забаламосаме, така че хората му да не погнат Саша. До утре сутринта трябва да е у него.

— Вече няма никакво значение.

— Защо? Какво е станало?

— Разбрал е, че Саша е Анаво.

Настъпи мълчание, после брат му попита:

— Как?

Джакс затвори очи и гневът отново го заля. — Катя я е издала.

Обратният път към къщата бе кошмарен, никой не продумваше. Джакс така се беше вцепенил, че Саша имаше чувството, че той всеки момент ще се пръсне. Броуди зяпаше през задния прозорец, а Саша гледаше шосето отпред, което ставаше все по-трудно, понеже валеше на парцали. По височините бе започнало да се сипе още сутринта, не беше спирало целия ден, а сега вятърът навяваше гигантски преспи до къщи и дувари.

Интересно как изобщо успяваше да се ориентира през мъглите. В комбинация със снега видимостта бе нулева.

Когато най-после стигнаха къщата, Дякон отвори вратата и задържа огромен чадър над главата й, докато стигне до входа. Матилда я чакаше вътре, зацъка тревожно с език, следвайки я по стълбите и дългите виещи се коридори до стаята. Беше й приготвила горещо какао, беше запалила буен огън в камината и заразпитва как е минал денят й. Саша отвръщаше, без да се замисля, без дори да се вслушва във въпросите, мислите й се въртяха само около Джакс и бурната му реакция на писмото от майка й. Та нали още от самото начало си знаеше, че един ден Саша ще си тръгне? Не се беше отмятала от решението си, така че защо ли се бе разстроил чак толкова? Може би защото датата наближаваше, а и самолетните билети го бяха подсетили, че времето им изтича.

— Винаги си казвам право, каквото мисля, та ще ме извиняваш, ама ти се чудя как спокойно приемаш, че си тръгваш.

Саша отклони поглед от огъня и премигна срещу Матилда.

— Решила си, значи. Ще оставиш Господаря Джакс и братята му и ще си се върнеш към предишния си живот.

— Трябва да се върна при майка ми. Това със сигурност го разбираш. Нали си тук вече повече от век, защото са ти отнели дъщерята.

— Пий си какаото, душичке. — Матилда вдигна палтото й и го закачи в малкия дрешник, после приглади завивките, които и без това бяха изпънати по конец. — Знам, че нощем идва тук и спи при теб. Ама знам и че е джентълмен. Хем е дете на Ада, тъмнината го тегли и го яде непрестанно, но идва при теб и се грижи за теб, без да те докосне, както мъж докосва жената.

— Откъде знаеш?

— Грижа се за тия момчета от много, много години. Знам им желанията, а Джакс е напрегнат като тетива на лък. — Тя изтупа някакви невидими прашинки от леглото. — Но така и ще продължава, понеже си знае, че докосне ли те, ще трябва да останеш тук завинаги, а му се иска да останеш от обич към него.

— Знам това.

Матилда отиде до камината и разръчка цепениците.

— Още си дете и не знаеш нищо нито за любовта, нито за мъжете. Само каквото си видяла на кино или по телевизията, а това са измишльотини. — Тя най-после спря да шета и седна от другата страна на камината, а дългите й поли прошумоляха. — Пий си какаото, госпожице Саша, за да се стоплиш. След малко ще ти донеса и пресни овесени курабии.

Саша отпи от какаото само заради нея, макар никак да не й беше до него, а и коремът започваше да я присвива.

— А зървала ли си оназ малка кутийка, дето я пази, с реликвите от майка му?

Саша кимна.

— Има си и друга, от вчера. Снощи, докато ти си гледаше твоето предаване по телевизията, той излезе и се върна с кутия като сърце. А аз съм любопитна жена, винаги си пъхам носа навсякъде, та преди малко отидох и надникнах. — Матилда протегна ръка с дланта нагоре. Саша се наведе и видя пръстен. Мъжки пръстен. До болка познат.

— Давай, де — подкани я икономката. — Вземи го, разгледай го и ще видиш, че е точно това, дето си мислиш. Пръстенът на татко ти, нали така?

Саша го вдигна и погледна надписа по вътрешния ръб, на руски, така изтъркан, че трудно се четеше: „Моето сърце, моят живот — А.“ Беше подарък от последния цар на съпругата му, Александра. Прадядото на баща й бе руски граф, който избягал по време на революцията и заминал в изгнание в Париж, като взел със себе си някои от вещите на царя, да ги пази, с надеждата, че един ден ще се завърне в Русия и ще върне и тях. Естествено така и не се върнал и с течение на годините продал вещите, една по една, за да изкара пари за семейството си. Най-младият от оцелелите му синове напуснал Париж и заминал за Америка, като взел последните предмети със себе си и продал, каквото можел, за да купи земя в Минесота. Пръстена запазил и го предал на сина си, а той пък на своя син, а сега Саша го държеше в ръката си, защото майка й го бе продала на някакъв колекционер. А колекционерът беше Джакс.

Тя вдигна глава и погледна Матилда през мокрите си ресници.

— Изпрати един от руските Лумини да го купи от нея. Плати й достатъчно, за да може да набави всичко, дето е нужно, за да бъдеш с нея.

— Откъде знаеш всичко това, Матилда?

— Че нали аз приготвих багажа на Борис и той ми разказа защо ще ходи до Русия. Върна се снощи и Джакс излезе да купи кутията. Ще ти го даде, когато си тръгваш, за да го пазиш за сина си. — Матилда избърса очи с крайчето на престилката си. — Така иска да те обича, ама не знае как, мисли си, че не може, затова прави разни неща, дето да те зарадват, с надеждата, че ще го заобичаш. Знае, че ще си тръгнеш, но все се надява… о, как само се надява!

Саша й подаде пръстена и надигна чашата, за да изпие последната глътка, по-скоро в опит да прикрие паниката си, отколкото от желание да пие каквото и да било. Постави чашата на малката масичка и се изправи, опитвайки се да запази самообладание. Искаше да отвори лаптопа и да пише на майка си, че е получила билетите, макар да не бе съвсем сигурна дали ще ги използва. От известно време не беше сигурна за нищо.

Единственото стабилно нещо, откакто животът й се беше обърнал надолу с главата, бе Джакс. Независимо какво се случваше и какви ужасни, страшни и мрачни неща се случваха — той беше до нея. Правеше го несъзнателно, по силата на някакъв инстинкт, който му бе присъщ като дишането. Това ли беше любовта? Да бъдеш до някого независимо какво ти струва? Колкото повече време прекарваше с нея и колкото повече се привързваха — дотолкова, че да не могат да спят поотделно — толкова по-трудно щеше да му бъде, когато тя си заминеше. Но въпреки това, никога не й обърна гръб, никога не я отблъсна.

Тя направи една крачка и стаята рязко се завъртя.

— Матилда, нещо не ми е добре.

Икономката мигом се засуети около нея, поведе я към леглото и захвана да съблича дрехите й. Когато се озова под завивките, Саша беше убедена, че е пипнала нещо отвратително. Последното, което видя, бяха тревожните очи на Матилда.

— Спи ли?

Матилда кимна и сви устни.

— Лошо постъпих, Господарю Джакс. Лошо, непростимо. Бедното агънце ми повярва и всичко си изпи.

— Няма и да разбере. Ще се събуди по-късно довечера и ще реши, че нещо й е прилошало.

— Дано. Хич не ми е по вкуса да върша такива неща, да лъжа и да мамя, ама реших, че вие си знаете най-добре.

Матилда се изниза от стаята и Кий отново замърмори:

— Не разбирам защо просто не й кажеш. Така или иначе ще разбере. Трябва да разбере. Така само отлагаш неизбежното.

— Опитва се да спечели време — намеси се Феникс. — Помисли само колко ще е различно, ако остане, защото иска, а не защото й се налага.

— Това, което иска, вече е без значение. Не е длъжна да приема безсмъртието, но няма начин и да не остане в планината. И си мисля, че би предпочела да знае. Рано или късно трябва да разбере, че Катя си е продала душата. Ще вземе да се изпусне за пътуването на Мелани до Кий Уест и да ни провали целия план за следващата седмица. Заповядвам ти да й кажеш веднага щом се върнем от акцията довечера.

Кий просто не схващаше. Всъщност никой от братята му не схващаше. Освен Феникс, защото, както се бе досетила Саша, беше различен. Но Джакс имаше дълг към братята си, към мисията за елиминирането на петдесет и петима Ския, която приближаваше неумолимо. Така че той кимна.

— Ще й кажа.

Телефонът й иззвъня с мелодия на Augustana[1], която бе избрала за случайни обаждания от хора извън списъка на познатите й. Съвсем замаяна, с чувството, че някой е натъпкал устата й с памук, Саша изпълзя от леглото, добра се до раницата си и затършува за телефона. Гласът й прозвуча като на петдесетгодишна пушачка на по четиридесет на ден. Отсреща се обади Брет:

— Къде си?

О, господи, затова ли се измъкна от леглото си?

— У една приятелка и отговорът е все така отрицателен. Крис не може да дойде при мен. Майка ти да вземе да се стегне. Тим още не е изстинал.

— Май не разбираш колко всъщност мрази Крис.

— Напротив, разбирам. Още преди да положи клетвата си е била зла кучка.

— Като говорим за клетви, познай кой ще е следващ довечера?

— Аманда няма да го направи, Брет. Сигурна съм.

— Ела в къщата на духовете довечера и сама ще видиш. — И Брет затвори телефона.

Саша моментално набра телефона на Аманда, но тя естествено не вдигна. Остави й съобщение, умоляваше я да не го прави, да изчака да поговори с нея.

Затвори, погледна колко е часът и изпъшка гласно. Минаваше девет. Спала беше часове наред и беше изпуснала мача. Дали Джакс бе разочарован? Дали знаеше, че й е прилошало. Вероятно. Матилда сигурно му е казала.

Тя разтърси глава, за да проясни съзнанието си, изправи се и дръпна чифт дънки от дрешника. Докато се обличаше и прибираше косата си в опашка, запресмята с колко време разполага, преди Аманда да положи клетвата. Ами ако и Бруно беше там, какво щеше да направи? Не можеше да нападне Брет и останалите, защото Бруно щеше да разбере, че е по-специална.

Може би щеше да успее да стигне преди останалите, да се скрие някъде, а после да грабне Аманда и да побегне с нея.

Прекоси малката всекидневна и почука на вратата на Джакс. Както и очакваше, отговор нямаше. Вероятно още беше в училище. Мина през стаята му, влезе в банята, изми си зъбите, после се върна за палтото. Стисна палци да се окаже, че достатъчно се бе упражнявала, затвори очи и си представи, че е в гаража.

Когато отвори очи, стоеше на покрива на гаража и се хлъзгаше по наклонената повърхност към ръба. А до земята имаше още много.

Побърза да затвори отново очи, представи си, че е вътре в гаража, и въздъхна с облекчение, когато се приземи на каменния под до страничната врата, точно под закачалката с ключовете. Не светна лампата, за да не дойде някой да я пита къде е тръгнала. Веднага щяха да повикат Джакс и той щеше да й каже, че не бива да тръгва, че ако Аманда е решила да положи клетвата, Саша не би могла да й помогне.

Може и така да беше, но трябваше да опита.

Избра си едно „Субару Аутбек“ понеже беше най-близо, а и вратата зад него не беше подпряна от пряспа. Даде заден, после натисна копчето на сенника и вратата на гаража се затвори обратно.

В колата беше студено и зъбите й тракаха, докато се спускаше по дългата алея, през гората, по тесния път към главното шосе. Беше спряло да вали, та поне виждаше по-ясно, поне докато не стигна мъглите. Но и от тях се отскубна и след още няколко остри завоя излезе на шосето.

Пое към Телюрайд и се опита да си спомни колко още имаше до отклонението за Ласт Долър Роуд. Знаеше, че къщата на духовете е там някъде, чувала бе да я споменават. Някакво семейство с фамилно име Тайлър я построило през седемдесетте години, но в един момент бащата полудял и изпозастрелял всички. Оттогава стояла празна, понеже потенциалните купувачи твърдели, че вътре бродят духове. Вярно или не, местните хлапета от години ползваха къщата като терен за купони.

Пряката се оказа по-близо, отколкото очакваше, та се наложи да вземе завоя доста остро, колата поднесе и за малко да се озове в канавката. Във вените й нахлу адреналин и още повече засили тревогата й. Пое бавно нагоре, като не спираше да оглежда шосето в търсене на отбивка към къщата. Имаше няколко, но на нито една табела отпред не гласеше „Тайлър“. Вече наближаваше малкото летище, когато зърна стара, ръждясала табела. Името отдавна бе избеляло, но някой бе изписал отгоре „Къщата На Духовете“ с бяла боя.

Саша потрепери и засили отоплението.

Пътят криволичеше стръмно нагоре и тя се озова пред къщата съвсем неочаквано. Между дърветата имаше пространство, колкото да побере малката къщурка и дворчето пред нея. Колата на Ист вече беше там, така че нямаше как да се скрие и да чака. Но пък не се виждаха други коли, така че Бруно явно още не беше пристигнал. Къщата тъмнееше, с изключение на един-единствен бледо осветен прозорец. Вътре гореше камина или може би свещ.

Страхът вече бе завладял всяка клетка от тялото й. Пое си дълбоко въздух, изгаси двигателя и излезе от колата. Старата веранда простена и изскърца под краката й, когато изкачи стъпалата и стигна входната врата. Понечи да почука, после се сети, че къщата е изоставена, а пък тя самата не идваше на гости. Дръжката се завъртя в ръката й и вратата се отвори навътре, разкривайки малко, прашно антре с тясно стълбище край едната стена и врата към всекидневната на другата. Долови ниски гласове и сдържано, болезнено стенание.

Запристъпва бавно към входа на всекидневната и почти подскочи, когато една от дъските на пода шумно изскърца, но тъй като никой не дотича, тя продължи напред. На прага замръзна. Стаята беше празна, осветена единствено от огъня в камината и трите свещи на пода, всяка от които осветяваше големите цифри, изписани с черен спрей: 66Х. Мислите й несъзнателно литнаха към празния склад на Кей 26, към страшните лица на онези, които я ненавиждаха толкова, че да поискат да я пребият с камъни.

Пренебрегна спомена и се насили да се съсредоточи върху настоящето, върху Аманда. Тя лежеше гола на земята, краката и ръцете й бяха разперени като на марионетка в средата на буквата X, а китките и глезените бяха пристегнати към пода с въжета и колчета за палатка, забити направо в дъските. Беше в безсъзнание, а бледата й кожа бе нашарена с безброй подлютени, алени резки. Изгаряния от нажежения ръжен в ръцете на Брет, който дори и в този момент стърчеше от пламъците. Въздухът бе изпълнен с дим и блудкавата миризма на изгоряла плът.

Брет се дръпна от огъня, а Ист тръгна към Аманда с нож в ръка. Джулиан се облегна лениво на стената край камината, залюляла бутилка водка между пръстите си. Разсмя се с глас, когато видя Саша.

— Я гледайте кой е решил да се включи.

Саша се сети за думите на Райли. „До днес не знаех какво е зло.“ И когато картината проникна в съзнанието й, Саша осъзна, в миг на просветление, че не би могла да обърне гръб на това. Каквато и саможертва да се наложеше да направи, за да се откаже от собствената си смъртност и да остане Мефисто до края на вечността, длъжна бе да го направи. Аманда бе готова да се подложи на унижения и мъчения, а после и да врече душата си на един лъжец само за да бъде различна. Може би Брет беше прав и действително никой не е застрахован. Ерикс бе като раково образувание и дори тя да не можеше да излекува човечеството, поне щеше да направи всичко по силите си да унищожи болестта.

Осъзна, че колебанията й се дължаха единствено на липса на увереност. Не вярваше, че ще й е по силите да залавя изгубени души, да ги води до другия край на света и да ги изпрати на смърт.

Но при вида на злото в стаята, вече не изпитваше никакво съмнение. Можеше да го направи. Искаше да го направи.

И тримата се обърнаха към нея и тя стисна юмруци.

— Пуснете Аманда! Обадих се на баща й и на шерифа.

Брет се ухили.

— Не е вярно. И нямаме никакво намерение да я пуснем. Сега е наша, нали така, Аманда? — Той се приближи до нея и я подритна с върха на ботуша си.

Аманда се свести и го погледна с обожание.

— Стана ли време? Дойде ли господин Бруно?

— Не още. Всеки момент. Но първо кажи „здрасти“ на Саша.

Аманда вдигна глава.

— Какво правиш на посвещението ми?

— Какви ги дрънкаш? Няма никакво посвещение! Трябва само да положиш клетвата. А те те измъчват, защото са извратени.

Брет доближи ръжена и Аманда замръзна, а очите й се разшириха от ужас. Но преди да допре мекия й бял корем с горещия метал, Саша се втурна напред, избута го с всички сили и изпита дълбоко удовлетворение, като видя как пада назад и се блъсва в стената. Ударът бе толкова силен, че мазилката се пропука, а той се смъкна на земята зашеметен и от главата му рукна кръв.

Джулиан се изправи и изгледа презрително сгърченото му тяло.

— Какъв мухльо.

После надигна бутилката с водка, излочи остатъка, вдигна я над главата си и я запокити срещу Саша.

Саша инстинктивно се наведе. Ръката й автоматично се вдигна и улови бутилката. Извъртя се пъргаво и я хвърли с такава сила, че тя изсвистя във въздуха и халоса Ист по главата. Дебелото стъкло се разтроши и Ист рухна като торба с цимент, а ножът издрънча на земята, изхвърча и спря пред краката на Джулиан. Тя понечи да се наведе да го вдигне, но в този момент Саша прелетя метър и половина и го грабна, преди Джулиан дори да се е привела. После се обърна да среже въжетата, които държаха Аманда към пода.

— Престани! Джулиан, ще провали всичко!

— Млъкни, глупачке. Няма никакво посвещение. Брет и Ист просто искаха да се позабавляват — Джулиан заусуква крака към Саша. — Намразих те в мига, в който те видях.

— Друг път ще си поплача — Саша метна ножа към най-отдалечената стена и се зарадва, когато острието му потъна в зида. Наведе се, хвана Аманда за ръката и я изправи на крака. — Можеш да се облечеш, преди да те прибера у вас, или да тръгнеш гола. Ти решаваш.

— Не искам да си тръгвам!

— Добре, значи тръгваш гола. — Саша повлече Аманда към входната врата, без да обръща внимание на жалките й опити да се освободи, без дори да трепне при проплакването й от болка.

— Очилата ми! Искам си очилата!

— Ще си купиш нови. — Притисна я с една ръка, а с другата хвана дръжката и дръпна вратата с такава сила, че тя се блъсна в стената отзад. Издърпа Аманда, но преди да стъпи на верандата, от тъмнината изникна фигурата на Бруно и спря в бледия кръг светлина, която бликаше от вътрешността на къщата.

— Добър вечер, Саша — поздрави я той с любезна усмивка. — Отиваш ли някъде?

Саша се приготви да го изблъска, но забеляза, че ръката му стиска пистолет.

— Защо не поостанеш?

Саша заотстъпва, без да пуска Аманда, без да знае какво да отговори. Добре че не знаеше коя е.

— За какво ти е пистолетът? Толкова ли отчаяно желаеш нови членове, че вече ги плашиш със смърт, ако откажат да се закълнат?

Бруно прекрачи прага и затвори вратата, принуждавайки я да отстъпи още повече, обратно в стаята, където Брет и Ист все още лежаха в безсъзнание, а Джулиан бе подхванала втора бутилка водка. Тъмните му очи мигом обходиха стаята, после се спряха върху нея.

— Справила си се с две осемнайсетгодишни момчета. Любопитно ми е, Саша, откъде такава сила?

— Ядосах се. Разстроих се. Брет измъчваше Аманда.

— Онова момче, Джак. Сигурен бях, че има нещо различно у него и вече знам защо. Започнал е да те променя. — Погледът му се премести върху Аманда, която се свиваше зад Саша. — Готова ли си?

Саша отброи няколко удара на сърцето си, преди да чуе плахия глас на Аманда:

— Да, господине.

— Повтаряй след мен. Отричам се от Бог и от Рая.

— Недей, Аманда. Не го изричай.

— Аз… Аз… как точно беше?

— Отричам се от Бог и от Рая.

Саша я чу, как преглъща.

— Отричам се от Бог и… ох!

Лакътят на Саша я сръга с такава сила, така че тя се преви на две и се хвана за корема.

Дулото на пистолета опря в бузата на Саша.

— Вдигни си ръцете над главата и да не си гъкнала. Ще ти пръсна мозъка, без окото ми да мигне.

Естествено, че нямаше да го направи. Саша се замоли Аманда съвсем да се разколебае и да загуби кураж и вяра. А ако не вярваше, нямаше как да се закълне.

— Отричам се… — Бруно подхвана отново.

Вече нищо не пречеше на Аманда да се отдръпне от Саша, но тя не го направи. Напротив, притисна се още по-плътно до нея. И прошепна някъде зад гърба й, малко над рамото:

— Отричам се от Бог и от Рая.

— Вричам душата си на Ерикс, сега и завинаги.

— Вричам… — Тя си пое дълбоко въздух, но преди да успее да довърши, Брет се размърда и надигна глава.

— Исусе, какво стана? Аманда, какво става? Как успя да се развържеш? — Очите му бавно фокусираха Саша и той се намръщи. — Трябваше да те хвърля от оная скала заедно с Райли.

Зад гърба й Аманда замръзна.

— Значи ти си виновен за смъртта на Райли!

Брет премигна объркано.

— Какво? Естествено, че не съм. — Опита се да се изправи на крака, но отново залитна и седна обратно, съвсем замаян. — Мръсната кучка не ми обръщаше внимание, искаше да ме разкара. Но аз й дадох да разбере, нали, Ист? — Той се намръщи озадачено. — Ист? — Очите му се обърнаха към Джулиан, която смучеше водката, сякаш беше бистра вода. — Това Саша ли го направи?

— Аха. Оказа се истински супермен. Или може би жената котка. Да я беше видял как се мята.

— Саша? — Аманда сграбчи пуловера си. — Може ли да си вървим вече?

— Ти си тръгвай, ако искаш — обади се Бруно, — но сама. Ние със Саша ще се поразходим.

С опрян в слепоочието й пистолет, Саша нямаше друг избор, освен да каже:

— Върви, Аманда. Ключовете от колата са в джоба ми.

— Благодаря ти, Саша. Ужасно… съжалявам. — Тя бръкна в джоба на Саша, взе ключовете, после се промъкна зад гърба й, събра си дрехите от ъгъла на стаята и закуцука навън. След няколко секунди чуха мотора на колата.

— Ще иде в полицията.

— Не е изключено, но ние отдавна ще сме изчезнали, така че няма значение. Джулиан, завържи я.

— Къде ще ме водиш?

— При Ерикс, естествено. Специална доставка. Добре че успя да я примамиш, Брет.

Значи вече знаеше, че е Анаво. Бяха й устроили клопка. Заля я вълна на ужас.

— Защо му е на Ерикс да ме вижда?

— О, моля те, да не си играем игрички. Ти си Анаво и Ерикс ми нареди да те заведа при него.

— Откъде знаеш?

Потъналите му в сянка очи светнаха злобно.

— Майка ти му каза за белега ти.

— Лъжеш. Майка ми никога не би продала душата си. Никога.

Той се разсмя шумно, сякаш искрено се забавляваше.

— Невероятно си наивна. И заблудена. Всички са податливи. Нима не знаеш?

— Но тя не би го направила. Знам, че лъжеш.

Бруно вдигна рамене.

— Мисли си, каквото искаш. — Той протегна ръка и рязко дръпна пуловера й, после се приведе да огледа кожата под гърдата й, малката буква, която се бе оказала дамгата на смъртта. — Ето го, точно където е казала.

Единствените хора на тоя свят, които знаеха къде е белегът й, бяха майка й и Джакс. Внезапно разбра защо Джакс се бе разстроил така следобед. Платил бе солидна сума пари за пръстена, така че майка й да може да вземе Саша при себе си в Русия. И да не се налага да продава картината. Джакс бе прозрял какво се е случило, знаеше, че майка й няма намерение да я продаде, а да я подари заедно със Саша на Ерикс. Затова писмото звучеше така хладно, затова й пишеше да вземе само един куфар. Нали ако е мъртва, нямаше да й трябват дрехи.

Останала без дъх от болка, Саша залитна и се уплаши да не припадне от рязкото нахлуване на кръв в главата си. Някъде в Рая, баща й чакаше съпругата си, но тя никога нямаше да пристигне. А някъде на другия край на света, майка й чакаше да предадат Саша на Ерикс. Дали й бяха обещали безсмъртие в замяна на дъщеря й?

Мили боже, не знаеше, че съществува такава болка.

А къде ли беше Джакс? Дали щеше да се прибере, да открие, че е изчезнала, и да тръгне да я търси? И дали щеше да дойде навреме? Нали не носеше знака му, може би никога нямаше да я открие. Но поне нямаше да пристигне в момента, в който я убиваха, както се беше случило с Феникс и Джейн.

Освен ако Ерикс не се бе свързал с него. Дали би го направил, за да си достави извратеното удоволствие да гледа как Джакс става свидетел на смъртта й?

— Е, струваше ли си да става така заради Аманда? — Бруно прекъсна мислите й.

— Бих го направила пак.

— Въпреки че те изостави тук?

— Не е глупава. Няма как да ми помогне, най-много да я убият.

Бруно се наведе и я вдигна, после се обърна и тръгна към вратата.

— Май си съвсем близо до промяната, а? Още един ден и щеше да станеш Мефисто.

Тя се стегна в ръцете му и изви китки в отчаян опит да се освободи от въжето. Дали имаше достатъчно сили?

— Няма как да избягаш — отбеляза самодоволно Бруно, докато крачеше към колата си. — Бягам по-бързо от теб, а въпреки свръхестествената ти сила, мога да те смачкам като гнида. Дори да скъсаш въжето, пак няма да се измъкнеш.

През цялото време, докато мислеше как да се спаси, наред с парализиращия страх, че може би е прав и че няма да успее, някакво шесто чувство й нашепваше, че Джакс е наблизо. Усещаше присъствието му някъде наоколо. А после долови уханието на сайдер и канела и сърцето й затупка.

— Няма нужда да късам въжето. И без това ти е спукана работата.

Пред тях се изпречи черна стена и Бруно се закова на място.

Мефисто бяха пристигнали.

И докато шестимата се материализираха от нищото, Саша си спомни с кристална яснота нощта, в която бе срещнала Джакс.

„От всички три милиарда мъже по света, защо ще избереш мен? Та аз съм чудовище.“ Искаше да му каже, че никога не би избрала друг от онези три милиарда, защото искаше единствено него. Той си беше нейното чудовище и щеше да го обича завинаги.

[1] Калифорнийска рок група — Б.р. ↑

Петнадесета глава

Бруно опита да я хвърли на земята и да побегне, но вече беше късно. Джакс литна срещу тях, полите на шлифера му се развяха и ги обгърнаха в тъмнина. Саша едва си пое дъх и вече мигаше срещу дневна светлина, лежейки на земята. Върху пясък. Усещаше песъчинките под бузата си. Вдигна глава и видя Джакс, изправен над Бруно с разперени ръце, да крещи към небето нещо неразбираемо.

Дръпна ръце и най-после скъса въжето, после побърза да развърже глезените си и да скочи на крака. Бяха насред пустинята, между гигантски дюни, набраздени от ветровете. Нямаше никаква растителност. Пустош, над която се пропукваше зората. Бяха много далече от Колорадо.

Бруно ридаеше отчаяно, хлипаше силно, умоляваше Джакс да го пощади. Обърна се и към нея с разплакани очи:

— Моля те, моля те, не му позволявай да го направи! Спаси ме!

Саша гледаше като хипнотизирана, ужасена как пясъкът под Бруно се надигна и усука като торнадо, истинска побесняла вихрушка. Джакс все така монотонно припяваше, дрехите му плющяха на вятъра и внезапно пясъкът засмука Бруно под земята и воплите му заглъхнаха.

Ръцете на Джакс бавно се отпуснаха. Появи се Кий, повлякъл Джулиан, а Зий, Ист и Феникс бяха с Брет. Захвърлиха ги на пясъка. Джакс отново вдигна ръце и подхвана странната си песен към небето.

Брет се извърна към нея между хлипанията си:

— Саша, помогни ми! Ще умра тук! Кажи му да спре!

Ист не се беше окопитил съвсем, но успя да пророни:

— Свършени сме.

А Джулиан, пияна, май не съзнаваше какво се случва. Изгледа кръвнишки Саша и просъска:

— Мразя те!

После пясъкът отново се надигна и Саша побърза да вдигне очи към Джакс, да вижда само него. Той така и не погледна надолу, глух за виковете на Брет. Когато воят утихна, Джакс бавно отпусна ръце.

— Добре ли си?

Тя кимна, неспособна да откъсне поглед от черните му очи.

В този момент се появи Тай с Мелани. Тя не плачеше, нито се молеше, само изгледа Саша свирепо и процеди злобно:

— Съвсем скоро и майка ти ще дойде при мен долу.

— Какво поиска в замяна на душата си, Мелани?

Очите на Мелани се завъртяха диво, пълни с ненавист:

— Поисках светът на майка ти да рухне. Нали видя, изгуби си работата, честта, пратиха я обратно в Русия, където се бе заклела никога повече да не стъпва — Мелани се разкикоти като изпаднала в умопомрачение.

— Защо я мразиш толкова?

— Защото Тим беше влюбен в нея. Не знаеш ли? И беше готов да ме зареже заради нея, но тя предпочете Майк. И когато Майк пукна, всички си мислеха, че Тим е виновен, нали още я обичаше. Ама не беше Тим.

— А кой беше? Кой предаде баща ми?

Ръцете на Джакс започнаха да се издигат.

Мелани също го видя и в очите й лумна първият пламък на страха.

— Накарай го да спре и ще ти кажа.

Но Джакс не спираше и не би могъл да спре. Саша беше наясно, че няма как да спре, както не би могъл да спре и да диша.

— Сбогом, Мелани.

— Моля те, Саша, ще ти кажа, кълна се. Само го накарай да спре!

— Не мога. — Тя огледа лицата на братята му, после очите й стрелнаха Мелани. — А дори и да можех, нямаше да го направя.

— Същата си като Майк, добродетелна до безумие. Ненавиждах го, цял живот го мразех, но накрая постигнах своето.

— Какво му направи?

— Аз бях! Аз натопих надменното… — Пясъкът я засмука и прекъсна крясъка й.

Настъпи тишина. Вече знаеше с кого я бе заплашвал Тим, когато избухнеше. С ЦРУ. Знаел е какво е направила и го бе използвал, за да я контролира. Саша откъсна очи от гладкия, привидно непокътнат пясък и ги впи в сериозното лице на Джакс.

— Но нали Мелани е положила клетвата едва преди няколко седмици?

Той кимна.

— Баща ми загина миналата година. Възможно ли е да направи такова нещо на собствения си брат, след като…

— Злото съществува, Саша. Затова светът има нужда от такъв като баща ми. Не всеки, който върши злини, е изгубена душа. Хората се поддават на изкушението, откакто Ева е изяла ябълката. — Той се усмихна тъжно. — Освен Анаво.

— Къде сме?

— В Саудитска Арабия. „Руб ал Хали“[1].

Един по един братята му изчезнаха. Когато останаха само двамата, Джакс пристъпи към нея.

— Нямаш представа — щях да умра, когато се прибрах тази вечер и не те намерих.

— От мача ли?

Той поклати глава.

— Не отидох на мача. Открихме всичко, което ни трябваше за срещата на Ския, и решихме да се възползваме от снега, да приберем Бруно и останалите още тази вечер. Пренесохме двойниците и се канехме да проведем акцията и да ги доведем тук, но нещо все ме глождеше и реших да мина през къщи да проверя как си. Влязох в стаята ти, мислех, че си в леглото и спиш, но теб те нямаше. Нямаше те — той преглътна болезнено, — никъде. Уплаших се безумно, защото Ерикс знае, а теб те нямаше… в планината. Не знаех къде… — Той я прегърна бурно и я притисна с такава сила, че й беше трудно да диша, и се разрида в косите й. — О, господи, Саша, моля те… недей да чувстваш такова отвращение, задето се налагала… останеш.

Тя го прегърна през кръста, притисна се плътно до него и се разплака заради сълзите му.

— Джакс, вече бях решила да остана.

Той замръзна.

— Така ли?

— Не мога да обърна гръб на всичко това, на Ерикс и на страданията, които причинява — Отмести се и той вдигна глава, а тя впи очи в неговите, обрамчени от гъсти, черни мигли. — И не искам да се разделям с теб. Обичам те.

Очите му отново се напълниха със сълзи.

Саша се вдигна на пръсти и го целуна.

— Ами ако аз никога… не съм сигурен дали мога да те обичам така, както трябва. Влюбен съм до полуда в теб, но дали е същото? Дали това е важното?

— Не знам, но разполагаме с доста време да разберем.

Вятърът свиреше през дюните и ги посипваше с пясък.

— Когато се върнат с другите, ще можем да си идем у дома.

У дома. Където щеше да живее през останалата част от безкрая. Толкова беше странно, че дори не можеше да си го представи. Хубавото беше, че можеше да мисли за непосредственото бъдеще.

— Мога ли да се преместя в твоята стая?

— Много ще ми е приятно. Твоето легло ми идва доста късо, краката ми висят.

— Всъщност не говоря за сън, Джакс.

Джакс я погледна сериозно, почти смръщен.

— Сигурна ли си, Саша? Напълно сигурна? Защото след това няма връщане назад.

Тя кимна.

— Напълно съм сигурна.

Той я целуна и тя усети, как го изпълва щастие. Екстаз.

Може би и с нея щеше да е така, но имаше нещо друго. И когато Джакс вдигна глава, го попита дали би могла да види майка си.

— Знам какво ще се случи с нея — очите й неволно пробягаха към пясъка, — но искам да я видя за последно.

— Не мисля, че е разумно. Ще се разстроиш. По-добре да запазиш хубав спомен, отпреди клетвата.

— Трябва да знам защо го е направила. Не мога да живея вечно, без да разбера. Моля те, Джакс. Нека я видя.

Той въздъхна и притисна главата й в рамото си.

— Ще попитам Кий.

След няколко минути се появи Феникс и метна Скот на земята, а след него пристигна Тай с господин Хулихан. Следващ пристигна Денис и Саша ужасено притисна длан в устата си, за да не изплаче на глас при вида на Крис, проснат на пясъка. Може и да се бе променила, може би вече не изпитваше състрадание към изгубените души, но все пак се разрида, когато Джакс изпрати Крис в черната яма дълбоко под земята. Не за този Крис, който изчезна пред очите й, а за онзи, който можеше да бъде.

[1] Пустинята Руб ал Хали е известна още като Пустата област заради името й, което буквално от арабски означава „празно каре“ — Б.р. ↑

Шестнадесета глава

Саша си взе душ, изяде супата с хрупкав френски хляб, която Матилда й бе донесла, а после изгледа последната част на „Безсъници в Сиатъл“ на телевизора зад портрета на братята Мефисто и зачака Джакс да се върне и да й каже дали Кий е съгласен да се види с майка си. Така и не разбра кога е заспала, но щом се събуди, лежеше под завивките, а Джакс се бе изтегнал до нея, подпрял глава на ръката си и бавно галеше косите й.

Лежеше върху покривката на леглото само по долнище на анцуг. Саша се прехласна по фигурата му, по гърдите му, раменете, мускулестите му ръце. Обърна се към него и той я целуна нежно, леко, мълвейки неразбираеми думи, а ръцете му я обгърнаха, дланите му я галеха, придърпаха ризата й нагоре и я измъкнаха през главата й. Внимателно я положи по гръб и се обърна, за да се вмъкне под завивките. Усети го да смъква анцуга, но не се пресегна да го докосне, доволна бе да го чака, да усеща милувките му, особено по гърдите.

— Толкова са ти топли ръцете.

— Студено ли ти е?

— Вече не.

Той отново се надигна на лакът и приближи лице до нейното, така че носовете им почти се опряха, а дъхът му галеше устните й, но не я целуна, а вместо това прошепна:

— Сигурна ли си?

Тя кимна.

— Разстроена си и скърбиш. Опасявам се, че се възползвам, когато си най-ранима.

Нима бе възможно да е на косъм да я има, а да се тревожи, че би могла да съжали, че е в леглото му единствено защото изпитва потребност от близост? Тя обви ръце около врата му и зарови пръсти в меката му като коприна коса.

— Обичам те, Джакс.

— Първият път с мен няма да е като с нормален мъж. И то не заради обичайните усложнения. Мисля, че ще пари заради знака.

— Не се тревожи.

Той впи устни в нейните, отначало бавно, после все по-страстно и по-убедително, увличаше я към себе си, без да каже нито дума, без дори да помръдне. Тялото й се извиваше, тласкано от неконтролируеми пориви, надигаше се към неговото, притискаше се в него.

Джакс не спираше да я целува, да преплита език в нейния, прегърнал я с една ръка, а другата плъзна по гладката й кожа, все по-надолу и по-надолу, докато пръстите му не докоснаха мъха между бедрата й. Ръката му раздалечи краката й и нежно я замилва, така леко, така бавно, че неволното желание да се разкикоти мигом се стопи и желанието я заля с грохота на приливна вълна, всяко нервно окончание в тялото й застана нащрек, в очакване на нещо зашеметяващо. Тя не спираше да се извива, ръцете й пълзяха по тялото му, докосваха горещата му кожа, мъчеха се да го придърпат по-плътно.

Но той не поддаваше, обсипваше я с целувки, по шията, по гърдите, а пръстите му не се отделяха от върха на бедрата й.

Без каквото и да било предупреждение, Саша рязко пое въздух и буквално се разтопи, зашеметена, че на света съществуват толкова разтърсващи, толкова могъщи усещания, а тя бе преживяла близо осемнадесет години в пълно неведение. Дишането й се накъса, сякаш бе тичала километри.

— Това е… неописуемо.

— Харесва ли ти?

— Невероятно е.

Джакс целуна връхчето на носа й и се надвеси над тялото й, опрян на ръце, коляното му разтвори бедрата й още малко. С един-единствен силен тласък се озова в нея, а на прекрасното му лице се изписаха едновременно и страх, и радост.

— Съжалявам… мислех, че така ще боли по-малко, ако го направя бързо.

— Не ме боли, Джакс.

Той направи нов тласък и попита с дрезгав глас:

— А сега?

Тя поклати глава.

Джакс повтори, а очите му я гледаха въпросително.

— Не — усмихна му се тя. — Направи го пак.

Джакс се подчини и тя вдигна глава от възглавницата, за да го целуне.

— А сега направи всичко отначало, но по-бързо.

Дишането му се учести.

— Увий крака около мен — прошепна той и я притисна във възглавницата, целуна я с такава страст, че в дробовете й не остана въздух и тя започна да се задъхва. После плъзна устни по шията й, гризна я леко, целуна я по това местенце и потърси с устни ново. Светът изчезна, остана само прекрасното му лице, великолепното му тяло, което се движеше в нейното, така силно и уверено.

Джакс внезапно отметна глава, очите му се затвориха, а тялото му се вкамени, напълно неподвижно. Дълбоко в нея лумна пламък, който плъпна прогарящ през слабините й, и тя неволно трепна в опит да се отдръпне. Но тежестта му я притискаше, а когато болката утихна, тялото й затрепери, затръпна, тя впи пръсти в ръцете му, в гърба му, стисна бедрата му между краката си, всячески се опита да се вкопчи в него, защото едновременно политаше и се разпадаше. Никога не бе предполагала, че може да изпита такова нещо. Беше изумително. И безкрайно.

Когато тялото й най-после се отпусна и съзнанието й постепенно се избистри, видя изражението му и неволно извърна глава.

— Не се крий. Защо се криеш от мен?

— Защото съм ти издрала ръцете, а и съм сигурна, че крещях нещо крайно смущаващо.

— Въздухът около теб направо светеше — промълви той смаяно. — Беше… ти беше… най-прелестното нещо, което съм виждал. — Той се отмести, легна до нея, притегли я към себе си, докато главата й не се сгуши в ямката между брадичката и рамото му. — Благодаря ти.

— За това ли?

— Задето остана. — Той повдигна глава и духна към всяка от свещите. Проблясваше само сияние на гаснещото огнище. — Опитай се да поспиш, Саша. Утре отиваме в Русия.

Седемнадесета глава

Приглушеният звук я разбуди само донякъде, колкото да й напомни за сладостта на съня, а съзнанието й бавно започна да се завръща. Ето го пак същия звук, тихо, меко проскърцване на кожа. Долови и други звуци и усещания — равномерното дишане на Джакс, повдигането и спадането на топлите му гърди под бузата й, тиктакането на старинния часовник на етажерката, шепота на телата им едно до друго.

Лежеше по корем върху гърдите му, краката и хълбоците й се бяха оплели в чаршафите, едната й ръка бе преметната през рамото му, пръстите й се бяха свили в косите му, а другата бе просната върху възглавницата. Джакс лежеше по гръб, леко извърнат към нея, обгърнал тялото й, с длан върху ханша й.

Отново дочу странното скърцане. А после тихо издишване. Разсъни се още малко — достатъчно, за да разбере, че не са сами. Отвори едно око и видя Зий. Обърна леко глава, отвори и другото, и видя всичките братя на Джакс, наредени до ръба на леглото, да ги гледат втренчено.

Саша зарови лице в гърдите на Джакс, погали го по косата и прошепна името му. Той се размърда и измърмори с дрезгав от съня глас:

— Пак ли? Три пъти не ти ли стигнаха? — Тихият му смях завибрира в гръдния й кош. — А аз се тревожех, че няма да ти хареса.

Саша така се смути, че цялата пламна.

— Джакс — прошепна тя. — Не сме сами.

Усети, че се раздвижва, вдига глава.

— Стига, момчета, та това е абсурдно. Какво правите тук?

Отговори му Кий.

— Трябва да вървим, Джакс. В Санкт Петербург вече е три следобед.

— Нужно ли беше всички да се домъкнете?

— Не беше нужно никой да се мъкне. Можехме да се обадим или да пратим Матилда. Но искахме да се уверим, че всичко е наред. Саша, добре ли си?

— Беше си съвсем добре, преди да се намъкнете всички и да я притесните до смърт. Изчезвайте.

Кий обаче продължи с властен тон.

— Обеща да не я маркираш, докато не се върнем от Русия и стане безсмъртна. Искам обяснение.

— А аз искам да съм в състояние да я намеря. Отказвам да изживея отново снощния ужас.

— А как всъщност ме откри вчера? Така и не ми каза.

— Броуди проследи джипиеса на колата, която беше взела.

— Маркирал си я, за да можеш да я намериш навсякъде, но сега и Ерикс ще може. И ако нещо се обърка, няма да има никакъв шанс да се скрие. Това е сериозно нарушение, Джакс. Когато се върнем, ще проведем събрание. Излишно е да казвам какво ще е наказанието, ако й се случи нещо заради знака ти.

— Ако нещо се случи със Саша, няма да ми пука какво ще ми направите.

— На път съм да забраня пътуването. Безсмислено е да рискуваме.

— Не е безсмислено Саша да се сбогува с майка си.

— Майка й вече си е отишла. Не разбирам какво ще спечели, ако я види сега — болезнен спомен, който няма да може да забрави. По-добре да я помни, каквато е била.

— Да не искаш да кажеш, че Джакс не може да ме заведе в Русия? — възкликна Саша, все така скрила лице.

— Казвам, че е глупаво да рискуваме. Трябва да следваш всяка една заповед, да правиш точно каквото ти казваме. Вече достатъчно знаеш за изгубените души, за да си наясно, че не са в състояние да изпитват друго, освен гняв и ненавист към хората. Любовта на майка ти не съществува. На нейно място има само амбиция да стане нещо повече за Ерикс от обикновена изгубена душа.

Саша знаеше, че е прав, но знаеше и че никога няма да намери покой, ако не разбере защо майка й бе продала душата си. Това нямаше да е сбогуване. Искаше само един отговор.

Най-после вдигна глава и погледна към Джакс. Изражението му бе непроницаемо, не успя да разбере дали е ядосан, доволен или нещо друго.

Той стисна леко рамото й.

— Да се обличаме и да вървим.

Според инструкциите Саша трябваше да се срещне с майка си в катедралата „Св. Петър и Павел“, където бяха погребани царете. И ако имейлът на Саша с молба да се срещнат именно там се бе сторил странен на майка й, то тя не се беше издала. Всякакви преструвки, че всичко е наред, бяха изоставени. Отговорът гласеше „Ще бъда там“ и нищо повече.

— Знае, че си с нас — подметна Денис, застанал до вазата със свежи цветя във фоайето.

— Откъде би могла да знае?

— Защото вече носиш знака на Джакс и Ерикс й е казал.

— Мислех, че докато съм скрита тук зад мъглите, Ерикс няма как да разбере.

— О, със сигурност знае — обади се Кий и хвърли гневен поглед към Джакс. — Просто докато си тук, не може да те докопа. Но в момента, в който потеглим, картинката се променя. Затова трябва веднага да влезеш в църквата и да си тръгнеш през изхода, който ти показахме на картата. Джакс ще те чака. Останалите ще се разпределим пред другите изходи, за всеки случай.

— За какъв случай?

Шестимата се спогледаха и накрая Джакс отговори тихо:

— Майка ти може да се опита да те убие, Саша — той сложи нещо твърдо и студено в ръката й. — Вземи ножа ми. — Той й показа кой от камъните, вградени в богато инкрустираната сребърна дръжка, да натисне, за да извади острието.

Саша го помнеше от онази нощ в Сан Франциско. С него бе намушкал Алекс Касамов.

— Откъде го имаш?

— Кий ми го поръча от Испания през 1855 година. — Той се усмихна с известна горчивина. — За седемстотния ми рожден ден.

— Кажи ми, че няма да се наложи да го използвам.

Той я погали по косата.

— Ще ми се да можех. Пъхни го в джоба си за всеки случай. Не забравяй, че си страхотно силна, далеч по-силна от майка ти или която и да е изгубена душа, която би могла да я придружава. И каквото и да ти каже, дори за миг не й вярвай, че й пука за теб. Не забравяй какво знаеш за изгубените души. И за Ерикс.

Кий пристъпи към тях.

— Разполагаш с пет минути, Саша. Задаваш си въпросите, казваш каквото имаш да казваш, и си тръгваш. Ако се почувстваш заплашена, не реагирай. Просто си тръгни. Не забравяй, че ако използваш ножа и убиеш изгубена душа, Ерикс печели. Ще стане малко по-могъщ. А ако видиш Ския, бягай, сякаш те гони дявол.

— Ския могат ли да влизат в църква? И да стъпват по свещена земя?

— Да, защото не са потомци на Ада. Забраната важи само за падналите ангели и Мефисто. — Кий изгледа всеки от тях поотделно. — Готови ли сме?

Всички кимнаха и Джакс я прегърна.

Само след няколко мига стояха под колоните на входа на катедралата, на по-малко от два метра от портата. Саша мигом долови, че нещо не е наред — Джакс целият се стегна и я прегърна по-здраво.

— Имам предложение за Саша — обади се плътен глас.

Саша надникна над ръката му и го видя — Ерикс. Най-красивото същество, което бе зървала някога. Но макар да не можеше да откъсне смаяния си поглед, очите му я накараха да се разтрепери. Тези очи не отразяваха страданията на човечеството и тайните на вселената. Не бяха очи от Ада, а нещо безкрайно по-страшно: бяха съвсем пусти.

Като очи на кукла, мъртви и безизразни.

— Махни се от вратата, за да може Саша да влезе и да се види с майка си.

— Разбира се — отвърна Ерикс с дълбокия си, изкусителен глас. — Но първо ми се иска да помисли върху предложението ми да освободя майка й от клетвата.

— В замяна на какво? Собственият й живот? — Кий се изсмя насреща му. — Не става.

Саша се опита да отклони очи, но не успя. Искаше да проговори, но гърлото й отказваше да издаде и звук. Ръцете на Джакс я държаха като окови, тялото му бе напрегнато, готово да изчезне заедно с нея само за част от секундата. Само едно по-рязко движение от страна на Ерикс, и щяха да се озоват в Колорадо, преди дори да мигне. И Ерикс вероятно го долавяше, защото стоеше напълно неподвижен, но точно на пътя им.

— Искам документите.

— Вече ги имаш — отвърна Джакс.

— Имам онези боклуци, с които сте напълнили сейфа. Искам оригиналните дневници, писма, снимки и записи, които бащата и дядото на Катя са събирали там.

— Какво те кара да смяташ, че в кутията е имало и друго?

— Катя е знаела какво точно има и ме уверява, че съдържанието е заменено с вехтории. Предложението ми остава в сила още пет минути, точно колкото ще са нужни на Саша, за да влезе вътре и да види в какво се е превърнала майка й. И ще може да си я получи обратно, когато аз получа оригиналното съдържание на сейфа.

— Само че то не е у Саша.

— Ах, да, наясно съм с тази подробност, но тъй като тя вече е с вас, можем да го наречем предмет на колективна собственост. Ако Саша реши да приеме сделката, ще трябва всички да я спазите. — Ерикс се взираше в нея с ужасяващите си очи. — Можеш да спасиш душата на майка си, ако ми набавиш това, което желая.

Лъжеше я. Сигурна беше. И все пак изкушението да му повярва бе огромно. Тя извърна лице в шията на Джакс.

— Искам да видя мама.

— Задължително — отвърна Ерикс, — непременно влез да я видиш и помни, че е обречена да ми бъде слуга, да открива недоволните души, да им дава надежда и да ги води при мен. Вече съм й обещал безсмъртие, но ти имаш силата да й върнеш обещаното от Бог.

Джакс се размърда, бавно я придвижи към входа, без да я изпуска от ръцете си. Зий препречи пътя на Ерикс с рамо и отвори едното крило на масивната порта. Джакс я пусна току на прага и Саша се озова вътре, с извърнато навън лице.

— Обичам те — прошепна.

— Пази се.

Саша се обърна и потъна в пищната, разкошно украсена катедрала и макар очите й да обхождаха пейките и да търсеха майка й, не можаха да останат слепи за великолепието. Неколцина богомолци, коленичили до пейките с ръце върху облегалките, се молеха с приведени глави. Не виждаше лицата им, очите им. Дали сред тях имаше изгубени души или Ския?

— Саша! — някъде отдясно се чу силен шепот, Саша се извърна и въпреки всичко, се оказа неподготвена. Повдигна й се, а сърцето й се сви болезнено. Големите, тъмни очи на майка й, така прелестни, бяха опустошени.

Тя пристъпи между пейките, приближи се и седна на няколко крачки от нея с ясното съзнание, че в джоба си има нож, а също и че майка й плаче.

— Мразиш ме, нали?

— Мамо, моля те, разполагам само с пет минути.

— Видя ли картината, Саша?

— Да.

— Няма как да знаеш, защото рисувах отгоре, но момичето на картината си ти.

Саша го знаеше, но не каза нищо. Знаеше също и, че Кий е дал фалшификата направо на Ерикс, така че майка й нямаше представа, че оригиналът е все така в Колорадо. А Ерикс, зарадван, че картината съдържа кода за сейфа, не бе доловил разликата и бе повярвал, че държи оригинала.

— Скрих лицето ти, защото не исках хората да се чудят как така си се озовала в картина отпреди петстотин години. Дори и Михаил не знаеше, че нарисуваната си ти. Когато я показах на Алекс, той ми обясни, че момичето на картината е Анаво, а също и какво означава това. Искаше да я купи, предлагаше ми много пари, но аз отказвах да я продам, особено след това, което ми бе казал. Страхувах се за теб. А когато пристигнах в Русия, се появи някакъв мъж, Рурик, такъв като Алекс, и заяви, че вече съм я продала на Ерикс. Настояваше да му я предам. А аз нямаше как да го направя, естествено, даже и да исках, защото картината беше в теб.

— Мелани се съсипа да я търси, съсипа и всичките ми вещи, но не я намери. Но явно излишно съм я крила, след като в крайна сметка пак я даде на Ерикс. — Което не беше съвсем вярно, но пък майка й не знаеше, че Ерикс е получил фалшификат.

— Беше въпрос на време да научат, че си Анаво, било от картината, понеже все някой щеше да махне горната боя и да види лицето ти отдолу, било като видят белега ти. И знаех, че ще те убият, така че реших да рискувам. Рурик ми обеща, че ако врека душата си, ще мога да спася една Анаво. Повярвах му и аз се заклех.

Саша се сети за сестрата на Джейн, която уж бе дала душата си заради нея, а и за Крис, който уж бе жертвал своята, за да спаси живота на баща си. И при двамата обаче причината се бе оказала друга, далеч не така благородна.

— Остават още четири минути, мамо. Кажи ми истинската причина.

— Това е истинската причина! Но те ме излъгаха, Саша. Още щом казах клетвата, Рурик ме накара да кажа кое е момичето Анаво и ми заповяда да предам картината. А аз не знаех, че Мефисто вече са те открили, че Ерикс повече не те заплашва. Ти си в безопасност, но не и аз. Умолявам те, дай му документите. Помогни ми.

Не беше вярно, че нищо не я застрашава. Трябваше първо да приеме безсмъртието. Но интуитивно усещаше, че нищо не може да спаси майка й. Всичко бе лъжа. Дори Саша да се съгласеше да предаде на Ерикс съдържанието на сейфа, той пак нямаше да освободи майка й от клетвата. Сигурна бе, а и Катя също го знаеше.

— Мелани каза, че Тим бил влюбен в теб. И че бил готов да я напусне, но ти си предпочела татко.

Уцели някакво болно място, усещаше го. Майка й изправи гръб и издиша рязко от изненада и раздразнение.

— Това беше отдавна.

— Разкажи ми. Поне това можеш да направиш.

Майка й извърна лице.

— Срещнах Тим още докато живеех в Русия. Не знаех, че работи за ЦРУ, нито че е женен. Влюбих се в него, но когато разбрах, че си има жена и момченце, му казах, че повече не можем да се виждаме. Именно тогава реших да избягам и срещнах Михаил. Той се оказа свестен човек, добър, а когато те намерих, се съгласи да се ожени за мен, за да мога да живея в Щатите и да те отгледаме заедно.

Саша предусещаше как щеше да продължи историята и едва се удържа да не хукне. Не беше сигурна, че ще понесе финала.

— Не си го обичала, нали?

Майка й бавно поклати глава.

— Винаги съм обичала Тим, но както често се случва в живота, някак се разминахме. Не можеше да изостави жена си и да загуби сина си, а аз отказвах да бъда с него, след като бе женен. Когато го напуснах, той имаше друга любовна авантюра и така се роди Кристофър. С Михаил не бяхме нещастни, Саша, а и имахме теб, което компенсираше всичко. Той така те обичаше.

Саша се облегна тежко на пейката.

— И си продала душата си, защото си искала втори шанс, нали? Вярвала си, че Тим ще напусне Мелани и ще доведе мен и Крис в Русия, за да бъдем голямо щастливо семейство.

— Знаех, че не би могло да стане, докато Тим вярва, че имам нещо общо със смъртта на Михаил. Беше разбрал, че Мелани е продала информацията и е станала причина да го убият, но тя му казала, че я има от мен. Направо полудях, като разбрах какво мисли за мен.

— Щом не си била ти, тогава кой го е направил?

— Никой не й я е давал. Беше омъжена за агент на ЦРУ с достъп до секретна информация. Научила паролите му, разровила се в папките, открила псевдонима на Михаил, прикритието му, местоположението му. И продала информацията на Юрий Андреевич срещу петдесет хиляди долара. А след като убиха Михаил, признала на Тим какво е направила, но вместо да каже, че лично е преровила файловете му, заявила, че аз съм й подала информацията. А той, макар да знаеше колко е отровна, как е готова на всичко, за да ме съсипе, все пак й беше повярвал и ме беше намразил.

— И са ти обещали, че Тим ще прозре истината, ще повярва в невинността ти и пак ще те заобича.

Майка й се разрида, похлупила лице в ръцете си.

— Толкова го исках, бях толкова сигурна, че ще го получа. Но всичко се оказа гнусна лъжа! Тим вече е бил мъртъв, когато съм полагала клетвата, а сега…

— А сега, понеже не можеш да върнеш нещата назад, си готова на всичко, за да станеш Ския и да живееш вечно. Затова си пожертвала мен.

Катя вдигна глава и заговори настойчиво:

— Ще ти се отплатя, Саша, кълна се! Моля те, просто му дай съдържанието на сейфа и ми помогни.

— Не мога да го направя, мамо. Не мога да дам на Ерикс възможността да погуби още хора.

— Но нали си ангел! Прояви милост!

Саша се изправи. Сега съжаляваше, че не бе послушала Джакс, че бе настояла да види майка си и да разбере защо е положила клетвата.

— Обичах те и знам, че и ти ме обичаше, но това вече не съществува. Времето ми изтече. Трябва да вървя.

Майка й също се изправи.

— Нима ще ми обърнеш гръб? На собствената си майка?

— Ти не си ми майка. За мен си напълно непозната. — И без да каже нищо повече — защото нямаше какво друго да каже — тя се извърна и тръгна към края на редицата, пъхнала ръка в джоба, свила пръсти около ножа на Джакс.

Но ножът не й потрябва. Майка й остана на мястото си, а риданията й отекнаха през подобната на пещера катедрала, и последваха Саша, докато крачеше към предната част на църквата, към параклиса на Екатерина, където бяха погребани имперските семейства на Русия, към източния изход и към Джакс, който я чакаше от другата страна.

Джакс крачеше напред-назад пред църквата и чакаше. Вече бе проверил часа най-малко стотина пъти, на всеки няколко секунди надничаше в айпода си. Мислено й повтаряше да бърза, да не остава вътре цели пет минути. Дълбоко съжаляваше, че се бе съгласил да я доведе. В момента идеята да я изпусне от погледа си, дори колкото да влезе в църква, му се струваше безразсъдна. Кий беше прав — какъв смисъл имаше да й позволи да се види с майка си? Само щеше да се разстрои.

Оставаха още четири минути.

Още нямаше четири и половина, а здрачът вече настъпваше над Санкт Петербург, небето бе станало сапфирено, набраздено в оранжево от залязващото слънце, чиито отражения багреха снега в лилаво. Джакс се приближи още повече до входа и отново погледна часовника.

Още три минути.

Втренчи се във вратата, сякаш можеше да накара Саша да се покаже само със силата на волята си.

— Имаш ли нещо за ядене? — попита някакъв мъж на руски зад гърба му.

Джакс само изви врат и отвърна:

— Не.

— А да ти се намират дребни?

Джакс му подаде една двайсетачка.

— Благодаря. — Мъжът прибра банкнотата, но не си тръгна. — Чакаш ли някого?

— Да.

— Защо не влезеш вътре да почакаш? Всички са добре дошли.

Не съвсем всички, но това нямаше да му го каже.

— И тук ми е добре.

— Има хора, които вярват, че Бог е във всяко свято място и че там злото не може да ги стигне.

Точно сега никак, ама никак не му беше до проповедите на някакъв набожен бездомник. Опита се да не му обръща внимание, втренчен във вратата. Това чакане го съсипваше. Ами ако не излезеше след пет минути? Ами ако точно в този момент някой й причиняваше болка? А той не можеше да бъде до нея, не можеше да я защити.

— А някои пък твърдят, че злото е навсякъде и че само любовта може да го победи, независимо къде е стъпил човек.

Джакс се обърна — старец с бяла брада и сълзящи очи.

— Аха — отвърна и пак погледна часовника.

Една минута.

— Видях дявола да влиза вътре. Как мислиш, дали смята да се покае?

Джакс рязко се извъртя.

— Какво каза?

— Ей сега, преди малко, там, отпред, видях дявола да влиза вътре. Целият в черно, а очите му мъртви. Чудя се дали не е дошъл да преглътне гордостта си?

Не можеше да бъде. Ерикс не би могъл да влезе вътре — точно както и Мефисто.

— А може пък и да не е бил дяволът. Може да е бил човек със зло в сърцето.

— Кой си ти?

Старецът се приближи.

— Дошъл съм да ти дам подарък.

— Защо не идеш да си купиш нещо за вечеря с тая двайсетачка? Иди „При Ана“. Там приемат и долари.

— Така ще направя, но преди това не искаш ли да ти дам подаръка, който ти обещах?

Джакс искаше единствено Саша да се появи през вратата. Петте минути бяха изтекли. Обърна гръб на просяка, впи поглед във вратата и отчаяно се замоли Бог да се погрижи за нея. Да можеше Бог да го чуе.

— Обичам те — чу той шепота на Саша зад гърба си, но когато се обърна, там бе само старецът.

Само дето очите му вече не сълзяха, а бяха така яркосини, че светеха. Внезапно го заля някакво непознато усещане, за което нямаше думи.

— Върви с Бога — каза старецът и си тръгна, а фигурата му се стопи в здрача.

Джакс премигна. Дали току-що бе видял очите на Бог?

„Дошъл съм да ти дам подарък“ — Саша ли имаше предвид? … „Не искаш ли да ти дам подаръка, който ти обещах?“ Заветът Мефисто. Обещанието на Бог, че ще прати Анаво, ще дари изкупление.

„Видях дявола да влиза вътре. Целият в черно, а очите му мъртви“. Това предупреждение ли беше? За Ския ли говореше.

А после му бе проговорил с гласа на Саша. „Обичам те.“ Целият му живот се бе променил заради тези две думи, изречени от момиче със златни коси и очи с цвета на здрачаващото се небе над главата му. И тя не биваше да умре. Беше единствената надежда на човечеството. Единствената надежда за него. Не би оцелял, ако нещо му я отнемеше. Смъртта и вечният Ад щяха да са за предпочитане пред живот без Саша.

Тогава чу писъка й и кръвта му се смрази.

Джакс преглътна, пое си дълбоко въздух, отвори вратата и се втурна вътре.

Осемнадесета глава

Саша не забави крачка, едва забелязваше украсените с мозайки тавани, великолепните картини, сложната позлата на иконостаса. Душата й тъгуваше за майка й, сякаш бе загинала. Всъщност точно това се беше случило.

Сети се за Джакс и закрачи по-бързо. Сигурно бе полудял от тревога.

Тъкмо подмина последната мраморна царска гробница, когато чу шум от тичащи стъпки зад гърба си. Стегна се и изтегли ножа от джоба си, после отстъпи леко встрани с надеждата, че някой просто тича към изхода.

Вместо това се появи висок мъж в черни дрехи, скрито в сянка лице и нож в ръката. Той прескочи гробницата с един-единствен неестествено дълъг скок, тя му се изплъзна в последния момент, стрелна се зад следващата гробница. Беше Ския, далеч по-силен от нея. И бе дошъл да я убие.

Саша прескочи последната надгробна плоча, излезе на алеята и хукна към вратата. Преди не й изглеждаше толкова далече. А сега сякаш бе на километри от нея.

Изпратеният да я убие я сграбчи за косата и силно я дръпна назад. Саша усети как острието му пронизва гърба й, подмина сърцето и се заби в белия й дроб. Времето внезапно забави ход и тя се замоли за живота си, за душата на Джакс, за смъртта на Ерикс.

Впила очи във вратата, тя замахна назад с ножа си, но уцели единствено крака му. Мъжът отпусна хватката си и тя се отскубна, залитна, неспособна да си поеме дъх, знаейки, че всеки момент ще припадне. Ако успееше да стигне вратата, щеше да оцелее. Джакс щеше да я излекува.

Но не можеше да тича, не можеше дори да помръдне, и когато високият Ския отново връхлетя, разбра, че всичко е свършено. Щеше да умре в тази прекрасна църква, а нарисуваните ангели щяха да бъдат единствените свидетели.

Вратата се отвори и Джакс се втурна вътре, а тялото и дрехите му мигом се възпламениха. Хукна към нея, а виковете му достигаха до ушите й сякаш от другата страна на необятна планина, като бледо ехо.

— Саша! О, господи, не! Саша!

Усети как острието отново се заби в гърба й и този път прониза целта. Краката й се подгънаха и миг преди да рухне, видя как Джакс протяга ръце към нея, видя обгореното му тяло, овъглените му дрехи. Падна на земята, а после се издигна над тялото си и видя нападателят да се отдалечава с накуцване, а Джакс да я вдига в прегръдка и да я люлее напред-назад, шепнейки името й. Поемаше след нея към смъртта.

Миг преди тъмнината да ги обгърне, го чу да шепне:

— Обичам те.

Деветнадесета глава

Тъмнината бавно започна да изсветлява и накрая съвсем избледня, заля го такава ярка светлина, че се принуди да затвори очи.

— Кой си ти? — попита го тих глас.

— Казвам се Аякс — гласът му звучеше чуждо, като шепот, макар да не шепнеше нарочно.

— Аякс бе велик воин[1]. Заслужил ли си името си?

Джакс поклати бавно глава.

— Изгубих единствената битка, която имаше значение.

— Кого си довел до портите на Рая, Аякс?

— Казва се Александра. Името й значи пазител… пазител на хората. — Джакс се задави. — И бе повече от достойна за името си. — Той притисна крехкото й тяло до гърдите си.

— Тук ли ще я оставиш?

Джакс се разрида неудържимо.

— Тук й е мястото. Не мога да я взема… там, където отивам.

— А ако можеше, щеше ли?

Той поклати бавно глава.

— Там, където отивам, не е място за нея. Тя принадлежи тук.

— Може би предпочита да е с теб. Може би, когато се събуди, така силно ще пожелае да е с теб, че ще се разгневи, задето си я оставил.

— Няма значение. Не мога да я взема със себе си. — Джакс сведе глава и зарови лице в косата й. — Ще бъде нещастна. Ще вижда отчаяние и болка, мъка, омраза и гняв и сърцето й ще страда. Не мога да й го причиня.

— Значи ти, Аякс, ще я оставиш тук, в Божия рай, макар така никога повече да не я видиш? Защо е нужна тази саможертва, щом означава толкова много за теб?

Джакс вдигна глава и отвори очи.

— Защото я обичам.

След няколко мига над тялото му премина хлад.

— Това е ръката на Бог — гласът прозвуча по-близо. — Вземи своя пазител на хората и си върви в мир. За теб, Аяксе, син на Мефистофел, дете на Ада, Заветът Мефисто е изпълнен.

Саша се размърда в ръцете му и сърцето му прескочи. Взря се в прекрасното й лице и видя очите й да се отварят, устните й да помръдват в усмивка.

— Джакс, мислех, че съм умряла.

Очите му отново се наляха със сълзи.

— Наистина умря.

— А ти ме спаси?

— Бог ни спаси.

Тя уви ръце около врата му и склони глава на рамото му.

— Обичам те.

— И аз теб — той вдигна глава към иконите на Романови, закачени над гробниците. Отзад, отвъд алеята към параклиса на Катерина, видя олтара. А в прекрасните й сини очи съзря собственото си бъдеще.

— Говорих с Бог, Саша.

Тя премигна изненадано.

— И той те чу?

— Яви ми се като руски просяк, докато те чаках отвън.

— Откъде знаеш, че е бил Бог?

— Няма как да съм сигурен, но все пак знам.

Тя му се усмихна.

— Това се нарича вяра, Джакс.

Той внимателно я пусна да стъпи, да застане редом до него върху късчето свята земя и я целуна.

[1] Има се предвид Аякс Теламонид, който е един от най-добрите воини на Троянската война. Геройството му е описано в Омировата „Илиада“, а легендата за наранената му чест, се разказва в трагедията „Аякс“ от Софокъл — Б.р. ↑

Благодарности

Искрено благодаря на цялото градче Телюрайд, Колорадо, и най-вече на персонала на хотел „Телюрайд“. Благодаря на директор Алекс Картър и на административната асистентка Шарън Броуди от гимназията в Телюрайд за топлото им гостоприемство и щедра подкрепа. Читатели, моля да отбележите: Гимназията в Телюрайд е в списъка на Най-добрите гимназии на US News World Report. По отношение на Телюрайд и Сан Франциско съм си позволила известна свобода с географията и всякакви грешки са лично мои.

Благодаря ти, Мередит Бърнщайн, моя агентка, приятелка и сродна душа в пътешествията.

На екипа на „Егмонт САЩ“ — и особено на моя редактор — Грег Ферпосън, искам да изразя дълбокото си уважение за всеотдайността им към литературата за тийнейджъри и за всичко, което сторихте, за да може тази книга да стигне до читателите.

Огромна признателност дължа и на Алисън Кент, Хелън Кей Даймън, Касия Козър и Уенди Дюрен. Без вас нямаше да се справя. Специални благодарности на Джил Монроу, моята любима мечтателна.

Благодаря и на Стефани Фрай, която сподели с мен любовта си към литературата за млади хора и промени всичко, и на Таня Уилсън за онзи имейл, който постави началото.

Благодаря ти, Даяна Аав, за приятелството и съветите, и на теб, Триш Милбърн — сигурна съм, че Бог те изпрати в отговор на молбата ми: „Помогни ми — не знам как да продължа“. Много благодарности на Пи Си Каст и на Шерилин Кениън за оказаната подкрепа. Честна дума, дами, вие сте истинска благодат.

Искам да поднеса и скромната си благодарност на Клас 2К11 за другарското отношение и великолепните книги. Благоговея пред таланта и невероятните ви умения.

Благодаря и на Рейгън Лъмпкин, задето ме държеше отговорна за редакциите, дори докато плавах в бурята по Рейн. Специален поздрав на екипажа на „Ривър Дъчес“, задето поддържаха лампата в корабната библиотеката заради мен и винаги имаха горещо кафе.

Както винаги, благодаря на семейството ми. Обичам ви. Благодаря ти, Майк, за хилядите приготвени вечери и милионите целувки. Благодаря на Кали, че изслуша безброй сюжетни линии и спорове за религия, и на Лелей, че отскочи до Телюрайд с мен. Следващия път ще наловим повече риба.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.